Белва Плейн
Ръката на съдбата

Превод от английски: Пепа Стоилова, 2001

chitanka.info

Първа глава

Осъзна, че лежи на земята, защото усещаше влагата и долавяше мирис на свежа трева. После дочу непрестанен ромон, като че валеше проливен дъжд, и макар шумът да изпълваше празнотата, бе сигурен, че не е дъжд. След известно време разпозна крякането на дървесните жаби. Пролет. Дървесни жаби.

От тъмнината, която не бе плътна, а по-скоро непрозирно сива, се разнесе нечий рязък глас.

— Къде, по дяволите, се губи тази линейка? Човек може да си помисли, че пристига от Мемфис или от Ню Орлиънс.

— Болницата е на двадесет и седем километра! Ей, казах ти да не го пипаш.

— Само го завивам с още едно одеяло. Дяволски студ е.

Той обърна глава по посока на гласовете, но те се отдалечиха и единственото, което можа да види, беше нощната мъгла, която се стелеше в пустотата. Тогава болката се върна и той изстена.

— Спокойно, синко. Ще се оправиш. Ние сме полицаи. Преживя катастрофа, но всичко ще бъде наред.

Светъл лъч от фенерче очерта полукръг, в който за момент се появиха ботуши и автомобилни гуми, после изчезнаха и отново остана насаме с гласовете.

— Камионът сигурно се е движел със седемдесет, ако не и повече. Бил е натоварен с хранителни продукти, които е трябвало да разтовари в Марчфийлд, преди да се прибере у дома.

— Не можем да сме сигурни. Няма свидетели.

— Просто логика. Горкото момче се е движело по пътя с предимство.

— Сумракът. Най-лошото време. Само ти се струва, че виждаш всичко.

— Е, не е моя работа. Ще разнищят всичко в районното управление. Но нито за миг не искам да съм на мястото на шофьора на камиона.

— Ти само погледни колата. Да ти прилошее. Направо е смазана.

— Намери ли шофьорската му книжка? Казва се Роб Макдоналд, нали?

— Да, Макдоналд.

„Макданиъл — искаше му се да каже. — Името ми е Макданиъл. А какво става с майка ми и баща ми?“ Но щеше да му коства много усилия да попита, така че остана да лежи, вцепенен от болката.

— Къде, по дяволите, е линейката? Момчето може да си умре, преди да пристигне.

„Нима наистина умирам?“ — помисли си той.

През дългите дни в болницата, докато бе прикован към леглото, той отказваше да приеме реалността, защото бе абсолютно неприемлива. Прибираха се у дома след кратко пътуване до Монро, където майка му току-що бе приключила лечението на така дълго пренебрегваните си зъби. Спокойна вече, тя беше задрямала на рамото на баща му. Господи, дано не са усетили нищо! Казваха му, уверяваха го, че е така. Камионът се беше врязал в задната част на колата и докато той, Роб, бе изхвърлен на земята, те са загинали на място.

Възможно ли бе вината да е негова? Единственото, което си спомняше, бяха връхлитащите предни фарове откъм селския път. Пътят му беше препречен, преди да успее да спре, да завие или да направи нещо, освен да изкрещи: Господи! Господи!

Бяха му казали, че няма вина. Трябваше да изхвърли тези съмнения, да ги изхвърли веднъж завинаги и да продължи да живее. Не беше ли истинско чудо, че се отърва само с няколко жестоки контузии и счупени ръка и рамо! Но те щяха да заздравеят и Роб можеше да заеме новото преподавателско място в гимназията през есента. Всички го утешаваха, вдъхваха му кураж и отново се надпреварваха да го утешават.

Между другото — питаха го в болницата — има ли някакви роднини или приятели, които да се грижат за него у дома, поне през първите дни? Нямаше никакви роднини, освен няколко втори братовчеди, които се бяха преместили още преди години в северната част на Мисисипи. Имаше обаче достатъчно приятели, които щяха да се притекат на помощ. Не че щеше да има нужда от кой знае каква помощ, тъй като бе свикнал да разчита само на себе си, докато баща му се възстановяваше от тежкия удар. Щяха да се отзоват приятели и съседи, като Уилтънсови, които имаха ферма край пътя.

— Е, в такъв случай не виждам причина да не те изпишем още утре — бодро му съобщи лекарят в края на седмицата. — Най-добре се обади веднага, за да уредиш нещата. Ще стане най-рано в девет сутринта.

Лили щеше да пристигне след час. В деня на инцидента бе дошла към седем, дълго преди да й разрешат да влезе. Не можеше да не се усмихне: тя беше практична и надеждна като любеща съпруга. Почти автоматично вече мислеше за нея като за съпруга, а и тя без съмнение също се приемаше като такава. Двамата „бяха заедно“ още от седемнадесетгодишни, през всичките години в гимназията и по-късно, в Баптиския колеж във Флемингтън, който завършиха в края на есенния семестър. Ако не беше недостигът на средства, сигурно отдавна щяха да са женени.

Получил облекчение за физическата болка, Роб се отпусна върху възглавницата и се отдаде на душевната. Сега, когато родителите му бяха мъртви, мисълта за тях бе много по-дълбока и искрена, отколкото през всичките тези години, които бяха преживели заедно. Разбира се, той се беше притеснявал наравно с тях и бе споделял борбата, която водеха, за да запазят малкото стопанство; бе съжалявал за провала на баща си с газостанцията след появата на по-силния конкурент — модерна бензиностанция със сервиз и опитни механици; изкарваше достатъчно пари, за да плаща обучението си в колежа. Винаги ги беше радвал с успехите си. Но беше ли това достатъчно? Нима в живота нямаше нищо друго, освен да създадеш едно дете и да намираш удоволствие само в неговите удоволствия? Те бяха получили толкова малко за себе си.

По-често мислеше за майка си. Докато си я представяше, за пръв път му хрумна, че тя като че ли никога през живота си не беше спала цяла една нощ. Все още виждаше пред очите си циферблата на часовника, когато се събуждаше рано сутрин, и стрелките, показващи пет и четвърт. А на долния етаж тя вече разпалваше огъня и тропаше с тиганите. Вратичката на кокошарника, закрепена на паянтова ограда, изскърцваше всеки път, когато влизаше да прибере яйцата. Тя беше типична селянка. Цял живот щеше да си спомня широката усмивка, с която наблюдаваше рояка от кокошки и която не слизаше от лицето й, докато прекопаваше царевицата в задния двор, в чиито лехи лежаха лъскави тикви.

— Пролетта е жълта на цвят — обичаше да казва тя, докато разсажда нарциси или подрязва форситията.

Беше му се струвало също така, че скришом продължава да чете, защото често рецитираше някое стихотворение: „Скитах самотен като облак…“ Как изобщо успяваше да го постигне при тия обстоятелства, в които бе преминал животът й?

— Ти си също като майка си — казваше често баща му. — Забива нос в книгата винаги, щом й се удаде възможност.

И Лили беше като нея. Нима не казваха, че мъжът, без дори да си дава сметка за това, си избира жената, която напомня майка му? Да, сигурно. Лили също можеше да бъде ведра и енергична. И тя беше в състояние да се замечтае над някое цвете, при това се случваше често. Не я ли бе нарекъл „цветенце“ заради детински чипия нос и широката, вечно усмихваща се уста? Розово-бяла и толкова дребничка, че би могъл да обгърне талията й с длан. „Цветенце.“

— Радостен съм да видя, че отново се усмихваш — отбеляза лекарят, който току-що бе влязъл.

Хората са толкова добри, мислеше Роб. Уилтънсови, Исак и Бес се бяха грижили за всичко, докато той лежеше в болницата — от уреждането на погребението до храненето на кокошките. С такива приятели той бе не просто гледан и хранен, но и прехранен. Ето, дори в мига, в който си го помисли, през кухненската врата влизаше мисис Уебстър, понесла друго ядене, покрито с бяла кърпа.

— Царевичен хляб — каза тя и го остави на масата. — Да го изядеш веднага, докато е още топъл. Лили, притопли кафето и го отнеси на верандата. За Роб ще е полезно да поседи отвън. Достатъчно време прекара затворен.

Едновременно трогнат и развеселен, Роб си даде сметка, че след смъртта на родителите му тя се опитва да се грижи за него като истинска майка.

— Вече закусих — каза той. — Младият Айк намина снощи и зареди кафеварката, така че единственото, което трябваше да направя, беше да запаля газовия котлон. Изумително е колко много неща можеш да правиш само с една ръка.

Но мисис Уебстър не беше жена, с която можеш да спориш.

— Е, ще закусиш още веднъж. Прибирам се у дома, защото имам един милион неща за вършене, но Лили ще остане да ти прави компания. Лили, ще се върна да те прибера към четири часа.

— Застрахователният агент каза, че ще дойде в пет — каза Роб.

— Не се оставяй да те изиграе.

Мисис Уебстър спря с ръка върху дръжката на вратата. Лили хвърли поглед към Роб и му намигна. И двамата се настроиха за продължително сбогуване.

— Предполагам, че ще продадеш това място и ще се преместиш в града, а? Струва ми се доста разумно, след като така или иначе ще преподаваш в гимназията, а Лили ще започне работа в библиотеката.

Това беше вярно. Със сигурност нямаше да отглежда зеленчуци, да продава яйца и да работи на газостанцията. Фермата трябваше да се продаде. Може би някой друг щеше да постигне повече тук. Докато размишляваше върху това, обзет внезапно от меланхолия, петелът изкукурига. Беше дребна наперена птица, която наричаха Наполеон, защото командореше целия кокошарник. Който и да купеше земята, навярно щеше да си приготви от него супа. Меланхолията на Роб се задълбочи.

— Всичко това много ще ми липсва — каза той.

— Само първите няколко дни — отвърна мисис Уебстър. — Ще се устроиш чудесно и ще започнеш нов живот.

Той знаеше, че тя го разбира, че е доволна от него и очаква сватбата с нетърпение. Нещата се нареждаха от само себе си. Веднъж, след като двамата с Лили си създадяха свой дом — малък, уютен, с много прозорци и книги, тя, независимо от изкушението, нямаше да им се бърка. Беше прекалено разумна, за да го прави. Сигурно подозираше, че спят заедно, но до този момент не бе казала нито дума по въпроса. А може би дори умишлено ги бе оставяла насаме. Беше 1970 година и светът беше доста променен в сравнение с времето на нейната младост.

Не беше оставал насаме с Лили от катастрофата насам и веднага щом колата на мисис Уебстър изчезна от полезрението им, той се спусна към нея.

— Рамото ти! — извика тя.

— Не се притеснявай, мога да се справя чудесно и с една ръка.

Тя винаги бе нетърпелива, също като него. Беше извадил страхотен късмет с нея. Опитваха всички възможни пози, за които бяха слушали или чели. Толкова много жени ставаха хладни и недостъпни веднага щом почувстват сигурност в мъжа. А Бог му е свидетел, тя може да бъде напълно сигурна в него!

— Тук или навън? — запита Лили.

„Навън“ означаваше малкият хамбар на Уилтънсови. След като си бяха направили нов, доста по-просторен, използваха стария за склад. Точно техният син Айк, едва петнадесетгодишен, с израз на всезнайко пръв спомена, че от него става „чудесно местенце за влюбените да бъдат заедно и да си поговорят. Само не бива да палят огън в сеното.“ Беше чудесно хлапе, но както повечето деца, бе доста лукав и охотно приемаше подаръците, които Роб му даваше, за да пази тайната им.

— Тук — отговори Роб. — По-удобно е.

Когато спусна завесите, зелени сенки плъзнаха по пода към леглото, което, за голямо изумление на Лили, Роб беше оправил.

— Ще заключа вратата, макар че няма кой да дойде.

Той наблюдаваше нейния ритуал. За разлика от навика му да се изхлузва бързо от дрехите си и да хвърля всичко на пода тя събличаше дрехите една по една, после ги сгъвате внимателно и заставаше съвсем гола срещу светлината, давайки му възможност да я погледа. Усмивката й беше широка и ослепително бяла, но бързо изчезваше, оставяйки нежно изражение върху устните и в очите й. След това се отдаваха един на друг без остатък.

Застрахователният агент Бракет не беше много по-възрастен от Роб. Шест или седем години по-голям, изглеждаше около двадесет и осем. Между другото, ако се поразмислиш, ще си дадеш сметка, че това вероятно са най-хубавите години в живота. Макар че Роб никога не си бе правил труда да размишлява върху неща като „хубави години“ или „живот“. Беше приемал като нещо напълно естествено, че ще се ожени, ще си има семейство, в името на което Лили щеше да напусне работата си в библиотеката, докато той щеше да продължава да преподава в гимназията. Разбира се, винаги съществуваше възможността да се издигне до поста директор, но това беше малко вероятно.

В продължение на половин час Бракет бе изреждал необходимите формалности: предвидените от закона съдебни разходи, исковете, свидетелите, стойността на живота според утвърдените таблици, крайната сума, евентуалното й инвестиране след плащането на данъците, обща ли е била застраховката, или…

Роб се въртеше върху неудобния диван и се къпеше в пот.

— Вие се изморихте — отбеляза Бракет.

— Не, просто ми е горещо.

— Вече почти свършихме.

— Защо не оставите документите, за да ги прегледам на спокойствие?

— Добре, добре. Но нека ви кажа, че тези застрахователни компании… — Бракет се наведе напред и понижи глас. — Не би трябвало да говоря така, защото работя за една от тях и не мога да се оплача от отношението им, но истината е, че… Нали нямате нищо против да говоря съвсем откровено?

— Напротив, точно това искам, мистър Бракет.

— Франк. Така се казвам, Франк Бракет. Вижте, поогледах се наоколо и забелязах, че… ами не сте много заможен. Ако бях на ваше място, бих приел предложението, преди да са променили решението си. Сигурно не бихте искали да преминете през продължителната и доста скъпа процедура, да чакате с години и накрая да вземете по-малко, отколкото сте очаквали. Нямате свидетели. Възможно е да сте били пиян…

— Това е лудост. Всеки, който ме познава, би могъл да ви каже, че пиенето не е сред пороците ми.

— Не исках да ви обидя. Но подобни неща са много трудно доказуеми. Може да сте задрямали на волана. Как ще докажете, че не е било така?

— А вие как ще докажете, че е било?

Бракет се засмя.

— Вие самият говорите като адвокат.

— Когато бях доста по-млад, гледах съдебни дела по филмите и си мислех, че си струва да опитам. Привличаше ме предизвикателството да изправя остроумието си срещу това на някой друг. Но както казах, това беше отдавна.

— Но вие още не сте навършили двадесет и две! Какво ви пречи да опитате?

— Защо ми задавате този въпрос, след като сам назовахте причината? — Здравата ръка на Роб посочи грозния диван, изпокъсания килим и избелелите жълти завеси. — Стопанството, ударът на баща ми, всичко. Благодарен съм, че успях да завърша колеж и да си намеря добра работа, без да натрупам дългове. Много съм благодарен.

— Значи сте се отказали от идеята за правния факултет.

— Всъщност никога не съм я взимал на сериозно. И сега съм доволен.

— Понякога само ни се струва, че сме доволни — меко възрази Бракет. — Насилваме се да мислим така, защото не искаме да отровим живота си със съжаления.

Роб го изгледа изненадано. Стоеше срещу него, опрял глезена на единия си крак върху коляното на другия. На подметката на обувката му всеки момент щеше да се появи дупка. Изглеждаше уморен. Може и да бе по-възрастен, отколкото Роб си мислеше. И подобно на кукуригането на Наполеон същата сутрин, което го бе изпълнило със съжаление, сега го обзе съчувствие към непознатия. Сигурно беше тягостна, мрачна орис по цял ден да обикаляш разни хора, изпаднали в беда, да им говориш едно и също, а след това да ги убеждаваш да се съгласят да сложат подписа си. Какво ужасяващо еднообразие!

Неочаквано, сякаш мислите му се движеха в същата посока, Бракет каза:

— Човек спи, храни се и прави едни и същи неща отново и отново.

Роб не отговори. Атмосферата се зареди с някакво вълнение, облъхнато от странен хлад. Не знаеше как се получи така. Седеше неподвижно, загледан в мъжа отсреща, проследявайки погледа му към протрития килим, над който слънчевите лъчи осветяваха танцуващите из въздуха прашинки. След това се замисли как ли би изглеждала тази сцена през погледа на непознат наблюдател: двамата млади мъже в окаяната стая бяха достойни за четката на Уайът или за някоя екзистенциална драма.

Бракет се обади внезапно:

— Двадесет и две. Бих дал всичко, за да съм отново на тези години, Роб. Висок като вас, с вашите мускули и гъста чуплива коса.

— Благодаря за комплимента, но едва ли сте много по-възрастен от мен.

Бракет се усмихна.

— Така ли мислите? Защо не опитате от четиридесет нагоре? Изглеждам по-млад само защото съм слаб. — Той се присегна и взе една книга, оставена до лампата. — „Линкълн“ от Сандбърг, трети том. Чели ли сте първите два?

— Да, взех ги от библиотеката. Приятелката ми работи там.

— А аз изчетох само първия. Толкова е объркващо. Започнал е от нищо, а вижте какво е постигнал.

— Е, не можем всички да сме като Линкълн.

Мрачният тон започваше да безпокои Роб. Струваше му се неуместен. Мъжът беше застрахователен агент, значи трябваше просто да уреди застраховката и всичко да приключи.

Събеседникът му сякаш отново бе прочел мислите му. Той видимо промени настроението си, изгледа открито Роб и предложи:

— Какво ще кажете да изчисля колко точно ще ви струва тригодишното обучение в правния факултет заедно с всички останали разходи? Ще включа дрехите, медицинското обслужване и малка стипендия. Вие ще подпишете документите и всичко ще приключи съвсем почтено. Е, как ви се струва?

Роб беше изненадан.

— Вече ви казах — отвърна той, — че искам само сумата, която ми се полага след катастрофата. Ще остана тук. Обичам децата и ще ми бъде приятно да преподавам.

— Но в действителност сте искали да станете адвокат.

— Е, мечтаех за това известно време, признавам, но тъй като е невъзможно, забравил съм го напълно.

— Не, не сте го забравили. Знаете, че е така.

Настъпи мълчание.

— Сега това става възможно. — Бракет смръщи чело, наведе се към Роб и заговори настойчиво: — Приемете предложението ми. Можете да получите парите още идната седмица.

Последва ново мълчание.

— Ако не искате да ги похарчите за следване, можете да ги използвате за каквото поискате друго. Можете да изучавате музика, да пътувате или пък да си останете, където сте роден, и да бъдете доволен. Но не се заблуждавайте, че ще се получи.

Бракет взе друга книга и прочете заглавието й на глас:

— „Демокрацията в Америка“.

Този път Роб заговори отбранително, дори малко гневно:

— Тук е много хубаво.

— За мнозина, при това много добри хора, сигурно е хубаво. Но не за всички.

„Защо ме провокира така? Защо се опитва да повлияе на живота ми? Разбира се, той иска да приключи случая колкото може по-бързо и по-евтино. Но все пак ми се струва, че има и нещо друго. Действително мисли онова, което говори. Мисли ми доброто. Личи по очите му. Вероятно съжалява за някоя пропусната възможност.“

Раздразнението на Роб започна да се разсейва. На негово място се появи объркване. Можете да получите парите още идната седмица. Това означаваше хиляди долари само след няколко дни вместо сигурно повече, но след две, три или дори пет години.

Изправи се и каза;

— Трябва да помисля. Ще изляза да се поразходя навън, ако нямате нищо против.

— Вървете. През това време аз ще попълня някои документи.

Денят беше ясен, изпълнен със свежата, още влажна зеленина на младите листа. В такъв ден вероятно трябваше да усеща енергията на пролетта. Да се чувства непоколебим. Но вместо това, докато излизаше през задната врата към двора и надолу по пътеката, краката му се подкосяваха, сякаш умората на Бракет беше заразителна. Отиде до оградата и се облегна на нея.

Мястото вече бе започнало да добива вид на изоставено. Лехите с граха бяха буренясали. Кокошките кудкудякаха и кълвяха — клетите създания нямаха и най-малка представа за промените, които скоро щяха да настъпят. Мислеше за майка си, която ги бе хранила и бе садила граха. Спомни си за болните й зъби. Представи си ръждясалата газова помпа в най-отдалечения край на фермата и изкривената фигура на баща си след удара. Мислено видя пътеката, по която бяха вървели през целия си живот — от тук до малкия град и обратно, рядко по-далеч и никога достатъчно далеч.

В колежа, докато се разхождаха из алеите, двамата с Лили споделяха мечтите си. Разбира се, че имаха мечти! Че кой няма? Тя беше практична. Майка й беше вдовица и шиеше, за да изкарва прехраната им. Лили бе познала горчивия вкус на бедността, който сочеше неотменната необходимост от пари. Търсиш си работа и живееш със заплатата от нея. Имаш сигурност. Кой би могъл да оспори това?

Внезапно ръцете му се свиха в юмруци и сърцето му заби ускорено. Видя себе си в нова светлина. Беше се съгласил да стане учител, защото родителите му се гордееха с това. Но винаги му бе липсвал ентусиазъм. Видя себе си като мрачен, възрастен мъж, застанал пред редиците от млади лица, без да може да им даде онова, което заслужаваха. Изглежда, бе имал погрешна представа за себе си и бе сбъркал. Нямаше да бъде добър учител. Не беше достатъчно квалифициран. И не обичаше професията си.

— Но бих могъл да стана добър адвокат — размишляваше той на глас. — Правото е един инструмент. От теб зависи как ще го използваш. Навярно би могъл да направи по-лек живота на хора като родителите ми. Вълнуващо е, творческо. Никога не знаеш какво ще ти донесе следващият ден. О, сигурно гледам на това прекалено романтично, дори наивно, но защо не? Може би постъпвам лекомислено, но ако не опитам, така и няма да разбера. А ако не го направя сега, няма да го направя никога.

Бракет бе разхвърлял няколко формуляра върху масата. Когато Роб влезе, той го погледна въпросително. Това беше моментът — все едно стоиш изправен на дъската, готов да направиш перфектен скок, когато неочаквано те обзема страх, но се срамуваш да се откажеш.

— Приемам предложението ви — каза Роб.

Бракет кимна.

— Мъдро решение. Няма да съжалявате. Седнете и ще ви обясня. Направих сметката. Ако сте съгласен, подпишете тук и всичко е готово. Остава единствено да ви приемат в университета.

В дома на Лили двамата разглеждаха справочника на правния факултет. От отдалечения ъгъл, където шиеше на светлината на лампата, мисис Уебстър запита:

— Роб, продаде ли фермата?

— Да, още миналия вторник. На практика почти за нищо. Всичко беше ипотекирано. Не знаех. Сигурно татко го е направил, след като получи удара.

Никой не продума. Раздялата със земята водеше със себе си тъга, която не можеше да се сравни със загубата на каквото и да е друго богатство. И Роб знаеше, че спомените за дърветата и сменящите се сезони ще го преследват цял живот.

— Случва се ужасна катастрофа — заговори той, — някакъв непознат идва да поговори за нея, променя посоката на живота на един човек и си отива. Кажете ми, да не би да съм полудял внезапно?

— Но защо, Роб, тази мисъл винаги е стояла загнездена в съзнанието ти и аз знаех, че е така — каза Лили. — Ти просто не си смятал това за възможно, затова и не си говорил за него.

Мисис Уебстър се обади внезапно. Когато решеше, можеше да бъде много рязка.

— Ако искаш моето мнение, Роб, ще го чуеш. Да, наистина си се поддал на налудничав импулс.

— Мамо! — извика Лили.

— Всичко е наред. Роб знае какво изпитвам към него. Чувствам го близък, затова и се осмелявам да му го кажа. Ти захвърляш сигурността, за да се впуснеш в нещо непознато, Роб. Онзи човек те е изиграл. Родителите ти са мъртви. Ако не бяха онези спасителни няколко сантиметра, ти щеше да си отидеш с тях. Трябваше да направиш цяло състояние от това, а ти се примири с шепа фъстъци.

— Трябваше и можеше са две различни неща, мисис Уебстър.

— Изиграха те, Роб.

— Мамо! Вече го обсъдихме. Впрочем аз не мисля така.

— Не се опитвам да създавам проблеми — каза майката малко по-меко. — Кой, ако не аз ще ви желае най-доброто? Трябва да се ожените, това е. Прекалено дълго отлагахте, а това не е здравословно.

„Тя се страхува, че Лили може да забременее, че мога да нараня детето й — помисли си Роб. — Боже мой, да нараня Лили!“

Но в известен смисъл мисис Уебстър беше права. Трябваше да бъдат заедно. Три години бяха прекалено дълго време. Как така не беше помислил за това по-рано. Онзи ден, без дори да си дава сметка, че го прави, той беше решил за себе си, че Лили ще замине с него. Но когато от университета пристигна съобщение, че е приет, и двамата отидоха в града, за да потърсят подходящ апартамент, трябваше да установят, че дори и най-евтините квартири не са им по джоба. „Щедро отпуснатата сума“ едва стигаше, за да се покрият най-належащите нужди.

— Казах ти, че търсих, мамо. Но с такъв малък опит като моя е невъзможно да си намеря работа в големия град. Имам късмет, че се устроих в тукашната библиотека.

— Ще се справим — каза Роб. — Три часа път с автобус не е другият край на света. Ще пътуваш с кола до спирката на магистралата.

Но премълча, че вече бяха решили да се срещат на едно място по средата на пътя между Марчфийлд и столицата.

Лили докосна ръката му.

— Не се притеснявай за нищо. Ще спестявам за наш собствен дом. Когато завършиш, ще можем да започнем съвместния си живот и пак ще бъдем достатъчно млади. — Очите й засияха. — Погледни, има курс по право за околната среда. Изглежда доста подходящо за теб, нали?

Докато разглеждаше справочника, челото й се набърчи и устните й се свиха. Приличаше на старателно дете, което пише домашното си. „Аз не те заслужавам — помисли си той. — В теб няма и капка егоизъм. Не, не те заслужавам, но и не познавам някой, който те заслужава.“ И неочаквано го заля вълна от толкова нежна обич, че почти му причини болка.

Бе шест часа сутринта един ден в края на август. Слънцето грееше от дясната му страна, докато караше на север. Колата беше наета за целия ден. Тук бяха всичките му ценни вещи: снимка на Лили, на родителите му, на старата къща; дрехите, спалното бельо и книгите. Те не бяха много, тъй като струваха скъпо: събраните съчинения на Шекспир, американската история, историята на Втората световна война, в която се беше бил баща му, и колекция от стихосбирки на любимия му поет Стивън Спендър.

Мислеше да пусне радиото, за да му прави компания по време, на самотното пътуване, но сега какъвто и да било звук само щеше да влоши настроението му. А то бе тревожна смесица от изпълнени с копнеж мисли за Лили, съмнения, страх и гордост, които усещаше болезнено с нервния си стомах.

Не беше минавал по този път от нощта на катастрофата и сега, докато наближаваше фаталния участък, би направил всичко, за да го избегне. Но тъй като беше невъзможно, той се стегна, натисна педала на газта и го премина с максималната скорост, която можеше да си позволи.

— Те не са усетили нищо — каза си на глас. — Всички ми повтаряха едно и също. И лекарите, и полицаите. Не са усетили нищо.

Маранята трептеше над пътя и над полята, из които под изпепеляващото слънце пасяха говеда, без да срещнат и островче от сянка. А после ги чакаше безмилостно клане. По някаква оскъдна милост поне живееха в неведение за това.

Земята беше толкова равна, че на места пред себе си той виждаше хоризонта като окръжност с огромното небе, опънато над него. Тогава за първи път се увери с очите си, че се движи по сфера, която, на свой ред, се рееше из вселената, и усещането за това бе толкова тягостно, че накрая все пак потърси облекчение в радиото.

Познатите звуци на кънтри музиката изпълваха тишината в продължение на цял час. Тогава пейзажът постепенно се промени: правият, монотонен път заизвива нагоре по невисоки хълмове сред гъста зеленина. Селските ниви прераснаха в провинциални имения, след това се появиха покрайнините, докато последните няколко мили се превърнаха в широк булевард, който отвеждаше в сърцето на града.

Роб не беше идвал в столицата от години. Когато беше на дванадесет, го бяха довели да я разгледа и оттогава не му се бе случвало да я посещава — чак до момента, когато пристигна, за да подаде документите си в университета. Сега, с погледа на възрастен, той огледа сградите на Конгреса и на федералния съд и те му се сториха внушителни и грандиозни, нещо, което бе убягнало на малкото момче. Внезапно, докато прекосяваше притихналия в неделната сутрин град, забиха камбани. Провинциалистът идваше в големия град.

Ето ме тук, помисли си той развеселен, изпълнен с нереалистични надежди. И все пак защо не?

Университетът се намираше на другия край на широк централен булевард. Той приличаше на всеки друг университет, описван в книгите или показван на снимки: няколко горди каменни готически постройки, обградени от морави и пищни стари дървета. Подминавайки го, Роб отново се присмя на себе си, задето вече изпитва чувство на собственост и лоялност.

И все пак защо не?

Втора глава

1973 г.

— Трудно ми е да повярвам, че това е третата ни година — каза Еди Морз.

В старомодната сграда на Мил Стрийт имаше пет апартамента и във всеки се чуваше бръмченето на климатичната инсталация. И все пак идваха моменти, в които, зажаднели за истински въздух, обитателите му предпочитаха да прекарат вечерните часове седнали в жегата на стълбите отпред.

— Не разбирам как можеш да си караш летата тук, при този отвратителен климат — продължи той и избърса лицето си.

Еди беше колкото от Чикаго, толкова и от Орегон, където живееше разведеният му баща, а така също и от Вашингтон, където се бе установило многобройното му семейство.

— Забравяш, че съм южняк — отговори му Роб.

— Забравям ли? Как бих могъл? Пържени пилета и овесено брашно.

— И орехов пай. Похапваш си доста от него винаги, когато Лили ми изпрати.

Еди се засмя. Той беше приятен на вид, със закръглени бузи и чип месест нос, който подхождаше на облите му рамене. Беше висок колкото Роб, но изглеждаше по-нисък. Беше приятел на всички, при това съвсем искрено. През онзи паметен първи ден именно той бе излязъл да приветства Роб, докато разтоварваше колата.

— Хайде, ще ви помогна — беше казал. — Горе ли сте или долу? Има по един свободен апартамент на всеки етаж.

— Номер две.

— Значи надолу по коридора, точно срещу мен. Вече заредих хладилника си, така че можем да пийнем по бира, след като свалим багажа. Сигурно знаете, че има паркинг наблизо.

— Аз нямам кола. Наех тази само за днес.

— Е, до факултета е съвсем близо и пеша. Макар че винаги бих могъл да ви откарам, ако поискате.

— Благодаря. Много мило, че ми предлагате.

— А защо не, по дяволите? — И отново същата приятна усмивка.

На Еди винаги му се искаше да поговори с някого, но сега, щом видя Роб с книга в ръка, замълча. Роб наистина четеше, въпреки че беше уморен и трудно се концентрираше, което несъмнено беше резултат от претоварване. Затова остави мислите си да блуждаят.

Летният сезон се оказа доста успешен. Изниза се почти неусетно, докато правеше научни изследвания за един професор, автор на учебници. Роб беше редактор на списание „Юридически преглед“ и оценките му бяха най-високи в курса. В никакъв случай не беше зубрач и щеше да му е неприятно, ако го мислеха за такъв, но пък и не беше много общителен, което се дължеше, от една страна, на необходимостта да пести всеки долар, а, от друга, на Лили.

Всичкото си свободно време прекарваше с нея, обикновено в мотела по средата на разстоянието между двата града. Всъщност това бе едно доста позападнало място и не може да се каже, че бе особено подходящо за любовни срещи. Но беше евтино, а и бе за предпочитане пред възможността да се виждат в дома на Лили. Там трябваше да спят отделно — той на дивана, а тя в собствената си стая, съседна на спалнята на мисис Уебстър. Когато Лили успяваше да отиде при него, вече беше късно през нощта. „Това е последната година, мислеше си той. Остана само да изтърпим до края й.“

И все пак по някакъв странен начин животът тук му допадаше. Квартирите, изцяло заети от студенти по право, бяха прилични, с обновени и чисти кухни. Студентите сами приготвяха храната си, която обикновено се състоеше от спагети, тъй като бяха евтини и лесни за приготвяне.

Еди Морз беше изключение. Той се хранеше добре, което си личеше от вида му, и винаги избираше най-скъпото.

„Хайде да излезем, обичаше да казва той. Тази вечер ми се яде пържола.“ Или: „Бих хапнал нещо италианско.“

Винаги се опитваше да си намери компания. След първата им вечеря заедно, сметката, за която го уплаши, Роб отказа да излиза с него.

— Не мога да си го позволя — призна той съвсем откровено.

— Не можеш ли? Не знаех. Нямах представа…

— За кое? Че нямам пари?

— И през ум не ми е минало.

Да, вероятно, след като имаш чисто нов крайслер, първокласна стереоуредба в стаята си и пари в портфейла, не би ти минало през ума.

— Въпреки това ела, Роб. Имам достатъчно и за двамата.

— Не мога.

— Можеш. Роб, не се срамувай. Не ставай глупав. Ние сме приятели, пък и компанията ти ми е приятна.

— Зная и оценявам това, но все пак не мога.

— Слушай, ако така ще се почувстваш по-добре, приеми го като заем. Можеш да ми се издължиш, когато преуспееш, а това несъмнено ще стане.

— Винаги когато излизаш за по един хамбургер, което мога да си позволя, ще идвам с теб, Еди. И ще ми бъде приятно.

— Е, добре. Не искам да споря с най-умния студент от курса. Защото това си ти — и всички го знаят. А и ти също.

Изглежда, съдбата си имаше свой собствен начин да разпределя нещата, защото, въпреки че Еди притежаваше много неща, високият успех не беше сред тях. Щеше да завърши образованието си, но безлично. И беше съвсем наясно с това. Но изобщо не се притесняваше. Имаше много връзки, знаеше как да ги използва и сигурно щеше да се занимава с имуществено право.

— Строителство или политици — обичаше да казва безгрижно. — Или може би и двете. Те и без това обикновено са свързани.

Намираше Роб за много интересен и му го казваше.

— Не познавам много момчета — в интерес на истината, не познавам нито едно, което да ходи само с едно момиче и да е доволно от това. Никога ли не се изкушаваш?

— Не. Оглеждам се, разбира се, но веднага след това се сещам за Лили.

— Трябва да призная, че тя е симпатично момиче. Много е мила.

— Лили е много повече от това — отвръщаше обичайно Роб, с което приключваше темата.

Сега Еди се изправи.

— Аз излизам.

Вече се бе стъмнило и наоколо бръмчаха комари. Роб също стана.

— Имаш ли лекции утре, Роб? Петък е.

— Не. Защо?

— Помислих си, че би искал да отидем да поплуваме, а после да спрем някъде да хапнем.

— Не, благодаря. Имам много работа.

Макар да не го бе споделил с никого, той имаше намерение да посети федералния съд. Мястото го привличаше с властността, която излъчваше, с внушителната си облицовка, с позлатените корнизи и високо издигнатото знаме с ореола. В работата си съдията изглеждаше несравнимо достолепен. Адвокатите, които спореха пред него, често бяха еднообразни и многословни, но имаше и такива, които изричаха думи, достойни за перото на Дикенс, и там Роб бе осъзнал истинската сила на словото.

— Правиш ли някога нещо друго, освен да работиш? — попита настойчиво изгубилият търпение Еди.

— Естествено. И ти добре го знаеш.

Нямаше смисъл да се опитва да обяснява.

Беше топла вечер в края на август, когато след доста настоятелно почукване Роб отвори вратата и видя Еди и още трима квартиранти от къщата.

— Чух те да тропаш — започна Уолт. — Не каза ли, че ще ходиш извън града за уикенда?

— Да, но всички пътища са наводнени, затова реших да подредя книгите си.

— Да вървят по дяволите! Зарежи ги и ела с нас на купон. Огромна къща, много ядене и пиене и… момичета.

— Недей да говориш за момичета на Роб — обади се някой отзад. — Не знаеш ли, че той вече си има едно?

Разбира се, че знаеше. Всички знаеха. Не го ли засипваха с добронамерени шеги и закачки години наред?

— Няма значение — каза Еди. — Можеш да ядеш и да пиеш на воля. Господи, та ти живееш само на спагети!

Това беше самата истина, или почти. Единственото, което трябва да прибавеше, са консервираните зеленчуци. Роб си припомни няколкото излизания за вечеря с Еди, пържолите, първия омар и устата му се напълни със слюнка.

— Поканени сме — обясни Уолт. — Няма да ни струва нито цент. Ханимън ги познава, били му далечни братовчеди или нещо такова. Няколко момичета им отишли на гости и сега не им достигат кавалери за купона. Хайде да вървим.

По някаква неизвестна причина — човек трябва да бъде психоаналитик, за да може да обясни всички промени в настроението си — Роб се чувстваше ужасно тази вечер. Беше прекалено вял и отпуснат. Щеше му се да излезе из града за по едно питие с приятели, да отиде на кино, просто да направи нещо, каквото и да е. Бяха го намерили в най-подходящия момент.

— Почакайте само да си сменя ризата — каза той.

Къщата се намираше в богаташките покрайнини, откъдето беше минавал един-единствен път. Из улиците тук се движеха автобуси; стари дъбове сплитаха клоните си високо над главите на пешеходците и чакълести алеи водеха към домове, укрити в собственото си спокойствие, сред свой собствен пейзаж.

— Достатъчно е голяма за обществена библиотека — възкликна Уолт.

— И съвсем нова — допълни друг. — Доколкото разбрах, натрупал пари на борсата и я построил с тях.

Бяха спрели в средата на огромно кръгло антре, през чийто висок стъклен таван проникваше светлина. Подът и стълбището бяха от бял мрамор. На еднакво разстояние от тях се намираха многобройни врати, водещи към пищно обзаведени стаи. Роб почувства, че му се завива свят.

— Никога не си виждал нещо подобно, а? — запита Ханимън с благоговение. — Има открит и закрит басейн с олимпийски размери. Ела да поогледаме.

Роб беше виждал няколко красиви къщи, като тази на президента в провинцията на щата. Всички имаха типичен плантаторски вид или поне го имитираха; просторни и твърде подобни една на друга, те бяха внушителни и вдъхваха сигурност. Но нямаха нищо общо с тази тук. Не беше сигурен дали трябва да й се възхити, или не. Усещаше, че не му харесва. Дали пък не се дължеше на невежеството му?

Малката група от Мил Стрийт беше представена, след което се пръсна из ослепителните стаи, за да се събере отново на верандата, където бе разположен бюфетът. Дългите маси, застлани с бели покривки, бяха подредени с вкус. В най-отдалечения ъгъл, близо до басейна, трима мъже в бели сака седяха зад бара. По всичко личеше, че някои от гостите вече се бяха почерпили повече, отколкото можеха да понесат.

Роб напълни чинията си, взе си едно питие и се настани на масата заедно с Еди, Уолт и още един студент, който никога не беше срещал. Уолт и Еди се бяха запознали с някакви момичета на бара, а непознатият беше със съпругата си. Макар че изглеждаше приятна млада жена, единственото, което направи впечатление на Роб, беше диамантеният венчален пръстен на ръката й. Помисли си, че ако не беше липсата на пари, сега Лили щеше да седи до него.

Самотно момиче с тегло доста над нормата зае свободното място до Роб. Веднага се разбираше, че е нещастно, че не се чувства добре тук. Доловил неловкостта на положението, той поведе приятелски разговор. Момичето откликна с настървение и го засипа с куп подробности за себе си, които не представляваха интерес за никого. Един по един другите станаха и се отдалечиха от масата.

— Струва ми се, че трябва да освободим местата за останалите гости — заяви след малко Роб и се изправи. — Е, беше ми приятно… — Продължи, давайки си сметка, че тя няма никакво намерение да го остави сам.

Запътиха се към басейна. Стоически понасяше дразнещо високия говор на момичето, който изтезаваше слуха му. Приятелите му бяха изчезнали, гладът му бе заситен и той с удоволствие би се прибрал вкъщи, ако в следващия момент в противоположния край на басейна не беше настанала суматоха.

Момичетата викаха и пищяха. Момчетата се боричкаха, крещяха и се заливаха от смях. Неочаквано едно от тях, вероятно пийнало повече от останалите, вдигна едно момиче и както беше с роклята и обувките, го хвърли във водата.

— Какво правиш? Толкова си противен, Джет — извика нечий глас близо до Роб.

— Кой, аз ли? — отзова се Джет. — Аз ли съм противен? — И се втурна в галоп към опонента си.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш, Джет? В това няма нищо забавно…

— Ей сега ще ти покажа колко е забавно. — С тези думи Джет сграбчи невинната събеседница на Роб и я хвърли в басейна.

Отново настъпи суматоха. Двете разгневени, хлипащи жертви бяха извадени от водата и всички се втурнаха да ги утешават. Както всички нормални хора, Роб си падаше по грубоватите шеги, но това не беше представата му за тях. Особено съчувстваше на събеседницата си. Нещо му подсказваше, че това е единствената й прилична рокля, а сега по всяка вероятност беше съсипана. Наблюдаваше известно време как момичетата се опитват да я успокоят, после поклати глава и се отдалечи.

Балюстрадата отделяше верандата от обширните морави и градината, чиято съвършена симетрия му навяваше някакво отчуждение и хлад. „Единственото хубаво нещо този следобед, мислеше си той, беше храната.“

— Не е ли ужасно? Жалка имитация на Версай.

Той се обърна и видя млада жена да приближава към него.

— Кое, градината ли? — попита я.

— И тя, и къщата. Всичко е толкова фалшиво. Пък и онези чудовища преди малко. Или не сте съгласен?

— Все още не съм решил за къщата, но определено мисля същото за глупаците, които постъпиха така с момичетата.

— Представете си само, с единия от тях имах среща. Това беше първото ми излизане с него и трябва да ви кажа, че ще бъде и последното.

В големите й зелени очи се четеше недоволство. Унижението почти я караше да се задъхва. Докато стоеше опряна с две ръце на перилата, Роб неволно следеше как гърдите й се издигат и спускат под тънката коприна.

— Впрочем никога не съм харесвала подобни събирания — отбеляза тя. — Ако не бяха високите ми токчета, щях да си тръгна още сега.

— Аз и приятелите ми дойдохме с две коли. Сигурен съм, че няма да имат нищо против да ви закарат. И ви гарантирам, че ще бъдат трезви.

— Приемам с удоволствие. Няма да ви отклоня от пътя повече от три километра, независимо в коя посока сте. Но нека да отгатна. Вие сте от приятелите на Ханимън от правния факултет.

— Точно така. Трета година. Роб Макданиъл — представи се той и леко се поклони.

— Елън Грант. Никоя година. Току-що завърших „Уелсли“.

Двамата взаимно се изучаваха. И както преди малко бе готов с преценката за събеседницата си още в първия момент, така стана и сега. Тя е художничка или поне има нещо общо с изкуството, реши той. Тъмната й къдрава коса беше модерно подстригана, тоалетът — безупречен. Лицето, с изключение на очите, беше съвършено. И все пак беше лице, което би могло да се определи като „привлекателно“. Беше уравновесена. Тя не се страхува от нищо, помисли си той и веднага си даде сметка, че това е доста странна преценка за една непозната.

— Онези, дето махат отзад, да не би да са приятелите ви?

Еди и Уолт правеха знаци, че са готови да си тръгват.

— Устройва ли те, Роб?

— Готов съм. Това е Елън Грант. Трябва да я закараме до тях.

Къщата на семейство Грант беше далеч от размерите на обществена библиотека. Напълно достатъчна за едно семейство, това беше непретенциозна, но с вкус строена сграда от времето преди последната война. За разлика от мястото, което току-що бяха напуснали, не си поставяше за цел да демонстрира благополучие, макар то да си личеше в старинната мебелировка и картините в позлатени рамки. Над камината в библиотеката висеше портрет на мъж в униформа на Конфедерацията.

— Това е прапрадядо й — прошепна някой.

Докато пътуваха насам, бяха решили да отидат всички в джазклуба, но тъй като все още бе рано за там, щяха да поостанат малко в дома на Елън. Роб никога не отказваше да послуша джаз, особено в компанията на приятелите си и най-вече на Еди. Всеки, който го познаваше, щеше да се съгласи, че около Еди винаги се създава някаква специфична, особено приятна атмосфера, в която се изгубваха собствените им проблеми.

Но в този момент на Роб не му се искаше да ходи, където и да било с тях. Преброи мислено: с него бяха десет души и разполагаха с две коли. Нямаше как да се оттегли достойно.

Дали пък не се бе разглезил прекалено много? Седеше неловко и наблюдаваше отстрани, сякаш беше зрител в театър. А обстановката беше много приятна, допълнена от красив кафяв сетер, излегнал се в краката на Елън. Имаше чувството, че мястото му не е тук.

Младата съпруга с диамантения пръстен, която седеше до него, забеляза погледа му.

— От колко време познаваш Елън? — попита тя.

— Изобщо не я познавам — отвърна Роб.

— О, наистина? Трябва да я опознаеш. Тя е нещо специално. Трябва да видиш работите й. Акварели. Току-що направи илюстрациите към една детска книжка и доколкото разбрах, някой вече ги е откупил. Много я харесвам. Не е ли красива?

Той съвсем не мислеше, че е „красива“, но отговори както се очакваше от него:

— Много. — След това добави: — Ти си много великодушна. Повечето жени не се изказват за останалите толкова благосклонно.

Тя се засмя.

— Нали разбираш, аз вече не участвам в състезанието.

Роб я харесваше. Допадаше му откровеността й и чувството за хумор. По-късно, в джазклуба, успя да седне до нея. Нямаше никакво намерение да опознава Елън Грант.

Болницата, в която Елън работеше — не защото се налагаше, а защото така бе решила, — се намираше на една улица с университета, при това в непосредствена близост. Няколко седмици по-късно току-що излязла от болницата, Елън се озова лице в лице с Роб Макданиъл. Тъй като обикновено не помнеше имена, тя се учуди, че е запомнила неговото. Самия него си спомняше твърде добре: той не я беше харесал. Онази вечер определено я беше отбягвал. Естествено това бе наранило суетата й, но пък разпали любопитството й.

Тя го поздрави весело.

— Какво си мислете, докато се разхождате в такъв жежък ден? Сигурно е четиридесет градуса на сянка.

— Нямам кола, дотук автобуси не се движат, така че, ако искам да отида до центъра, ми се налага да вървя пеша.

Отговорът му прозвуча някак предизвикателно.

— Аз съм с кола и случайно отивам в града. Приемете го като малък реванш за това, че онази вечер ме закарахте.

— Е, благодаря. Много благодаря.

Загадъчен, помисли си тя. Много сериозен. Затворен. Би било интересно да го накара да се разкрие.

— Накъде сте? — попита го, когато се настаниха в колата.

— Към банката. Националната. Само направо. Ще ви покажа.

— Аз пък отивам да изпия едно студено питие в заведението точно срещу вашата банка. Там е доста спокойно и наистина си почивам. Грижих се за двама парализирани и съм буквално изцедена. Хайде, направете ми компания за петнадесетина минути.

— Нямам много време — отвърна Роб.

— За петнадесет минути банката няма да ви избяга.

Малката маса гледаше към улицата, която бе почти безлюдна. В заведението беше тихо, сякаш горещината поглъщаше всеки звук. Минута-две никой от двамата не проговори.

— Надявам се, че не сте разочарован — обади се тя. — Нали не сте си помислили, че имам предвид силно питие? Защото говорех за айскафе или нещо подобно.

— Нямах представа какво имаше предвид.

— Не пия алкохол в два часа следобед.

— Нито пък аз.

Долови, че той се чувства неловко, и неочаквано изпита съжаление към него. Усетът й подсказваше, че идва от провинцията, затова го попита дали винаги е живял в града.

— Не. Аз съм от едно малко градче, наречено Марчфийлд. Вероятно никога не сте чували за него.

И той наистина имаше вид на човек от провинцията, който без съмнение редовно ходеше на църква и бе възпитан в смирение и благочестие. Тя се питаше дали си дава сметка, че с неумолимия си достолепен вид напомня Линкълн или може би Пикет или Лий. Онази вечер в джазклуба някой й беше казал, че е първи по успех в курса. Във всеки случай той беше много, много интересен.

— Ние трябва да имаме много общи познати — започна тя, тъй като той не казваше нищо. — Обзалагам се, че брат ми е учил в гимназията с половината от състудентите ви от университета.

— А той не учи ли тук?

— Не, завърши Чикагския университет. Сега работи като авиоконструктор в Сиатъл. Винаги е мечтал да се махне.

— Вие също, нали? Затова сте отишли в „Уелсли“.

— О, да, и ми беше много хубаво. Но се върнах завинаги. Миналата година почина майка ми и няма да оставя татко сам. Той е доста зает, адвокат е, но работата не може да запълни самотата му.

— Адвокат? Не и Уилсън Грант!

— Точно той. Познавате ли го?

— Не, но съм го виждал в съда. Следях онова дело срещу седемнадесетгодишното момиче, обвинено в убийство на бебето си. Бях много доволен, когато успя да избегне смъртното наказание. — Роб се наведе напред и се обърна към нея — най-после бе успяла да привлече вниманието му. — Баща ви съчувстваше на момичето. Възхищавах му се. Родителите на онази хлапачка бяха богати, но студени хора и тя се страхуваше от тях. Истинска трагедия. Заслужаваше да бъде наказана сурово, но не и със смърт.

Елън се трогна от това описание на баща й. Роб го беше разбрал добре.

— Много добър адвокат — продължи той. — Със същия успех е могъл да стане и психолог.

— Всичко е заложено у нас от детството ни, нали? — Сега, когато разговорът потръгна, тя нямаше намерение да го прекрати така лесно. — От начина, по който описахте баща ми, съдя, че имате добри родители.

— Имах — бързо я поправи той. — Загинаха при автомобилна катастрофа преди три години. Аз карах колата.

— Колко ли ужасно е било това за вас! — изрази съчувствие Елън. — Предполагам, все още се питате дали сте могли да го предотвратите.

— Деветдесет и девет на сто съм сигурен, че не. Но все още не мога да мина спокойно по пътя, където се случи.

Погледът му блуждаеше някъде над главата й. Изведнъж тя почувства, че ще се опита да прекрати разговора, сякаш си е дал сметка, че е говорил твърде дълго и е казал прекалено много. Изплаши се, че се готви да я изостави.

В този момент той се извърна рязко към нея.

— Но вие не казахте нищо за себе си. Разбрах, че сте художничка и наскоро са откупили илюстрациите ви за някаква книга.

— Как се преиначават фактите! Единственото, с което мога да се похваля, е малко талант. Един от преподавателите ми в колежа написа детска книжка и ме помоли да я илюстрирам, което и направих, а сега се надяваме, че някой издател ще прояви интерес. Надяваме се.

— Едва ли преподавателят ви щеше да поиска вие да я илюстрирате, ако нямахте нещо повече от „малко талант“.

— Не зная. Обичам изкуството, това е. Мислех да започна работа в някой музей в Ню Йорк или нещо такова, но ето че се наложи да се върна у дома. Казах ви защо. Така че не ми остава нищо друго, освен да търся някой, който пък си търси илюстратор. Междувременно запълвам времето си, като работя в болницата.

— Като заговорихме за времето, банката ще затвори след половин час.

Тя веднага стана.

— Разбира се. Беше ми много приятно, че си поговорихме.

На тротоара срещу банката се сети нещо.

— Следващата събота в къщата ми ще има барбекю. Правим го двете с Джоан Евънс и сме поканили някои от приятелите, с които бяхме в джазклуба онази вечер. Надявам се, че ще дойдете.

Той изглеждаше стреснат и отговори, заеквайки:

— Ами… благодаря… но не съм сигурен къде ще бъда през следващия уикенд. Аз… аз ще ви се обадя. Имам предвид, ще кажа на Еди или нещо такова…

Отговорът му я изненада неприятно. Това си беше направо отказ. Ядоса се и на себе си, задето изобщо го бе поканила в кафенето. Нямаше навика да ухажва мъже. Беше я подвел с вълнението си за процеса, а след това отново стана студен и недостъпен. И все пак нещо в него я привличаше.

Докато наблюдаваше как той пресича улицата, Елън доби необяснимото усещане за загуба. Абсурд, каза си тя. После включи двигателя и потегли.

Пътят на връщане от банката бе уморителен и Роб се опита да оползотвори времето с мисли за Елън. Както и преди, той си даваше сметка, че тя не се страхува от нищо. Очевидно беше много интелигентна, но и прекалено дръзка за неговия вкус. Нямаше намерение да пие питие с нея, нито пък му се ходеше на барбекюто в събота. Не че щеше да му е неприятно да прекара деня с останалите от компанията, но не и в къщата на Елън. Да, „дръзка“ беше най-точната дума, продължи той, осъзнавайки, че изглежда доста поизостанал от времето си. Лили никога не би преследвала мъж по този начин. Но тя също бе изостанала от времето си в някои отношения, макар и не като любовница!

Елън беше различна, и то не само от Лили. През последните няколко години се беше срещал с достатъчно жени, чужди жени, за да прецени, че никоя от тях не приличаше на Елън. Странно как досега не бе забелязал колко красива е всъщност. Разбира се, ако човек вземеше чертите й поотделно, би казал, че единственото забележително нещо в нея са големите зелени очи. „Тези очи не правят никакъв опит да скрият какво си мисли за мен, разсъждаваше Роб, а то е определено ласкателно.“ И тогава се запита — всеки мъж би се запитал — каква ли щеше да бъде като… Както и да е, това не беше важно, така че не си струваше да се занимава с него.

Не беше планирал да си ходи у дома следващия уикенд. Имаше твърде много работа, а и тричасовото пътуване в късния септември беше истинско изтезание. Но в този момент той усети неустоим копнеж по Лили и реши въпреки всичко да пътува. Беше притеснен. Имаше нужда от нея.

Трета глава

1972 — 1973 г.

За вечеря бяха приготвили всичките му любими ястия: супа от грах, печена патица, топъл хляб и пай със сметана.

— Доколкото виждам, не си изгубил апетита си — отбеляза мисис Уебстър, очаквайки похвалата, която смяташе, че заслужава.

— Не и когато готвиш ти — отвърна Роб.

— Установи се наблизо и ще можеш да се радваш на такива вечери поне един път седмично до края на живота си.

В отговор той се усмихна. Тя очакваше от него информация, която все още не беше готов да й даде. Определено нямаше да практикува право на това затънтено място, беше видял други възможности, които, както се казваше, „откриваха пред него нови хоризонти“. Нямаше намерение да разрешава дребни спорове, колкото и достойна да изглеждаше подобна кариера. Тя просто не беше за него.

— Предполагам, че скоро ще си изясниш плановете. До май не остава много време. Нали тогава завършваш?

— Да, на двадесет и седми.

Тонът й го дразнеше. Беше добра жена, но потрепването в гласа й, а още повече нещата, които казваше, можеха да го изкарат от равновесие. В последно време се чувстваше доста напрегнат.

За щастие можеше да избира между доста съблазнителни оферти. Няколко уважавани фирми вече бяха проявили интерес към него. Проблемът се състоеше в това, че не бе пътувал преди и от едно-единствено посещение някъде не можеше да прецени дали би могъл да се установи на дадена работа или дадено място.

— Двадесет и седми май. Ще дойде по-бързо, отколкото мислите.

Лили тихо се обади:

— Знаем това, мамо.

Питаше се дали мисис Уебстър упражнява натиск върху Лили. Не беше изключено да е така, родителите обичат да виждат децата си „устроени“, а не застанали на прага на нещо. Лили прекалено дълго бе чакала да започне новия си живот. Що за съществуване беше това, една интелигентна млада жена да прекарва дните си в библиотеката между други жени и деца, после да се прибира у дома при майка си? Размотаване, ето какво беше. Продължително, търпеливо размотаване. Думата се завъртя в съзнанието му.

— Бих искала да узная — не на секундата, разбира се, но в близко време — какви са плановете ти. Имам предвид сватбата. Дали ще искате да я направим тук или там, където живееш, Роб. Сигурно си завързал доста приятелства в университета.

— Решението зависи изцяло от Лили — отговори той и се обърна към нея. — Сватбите са женска работа. Все едно как, стига само да стане.

Двамата се загледаха един в друг през масата. Днес се чувстваха доста объркани. Беше грешка от негова страна да идва тук, където не можеха да се надяват на уединение, освен ако излезеха на разходка, а това съвсем не удовлетворяваше потребностите им. Трябваше да се срещнат, както и преди, в мотела. Той се ядосваше на себе си.

Лицето на Лили беше пребледняло. Роб мислено отбеляза, че изглежда уморена. Може би това не беше физическа, а психическа преумора. В този момент изведнъж му хрумна странната мисъл, че в четири часа ще има барбекю. Еди щеше да разказва някоя от смешните си безконечни истории; младата съпруга с диамантения пръстен щеше да седи до съпруга си, а неколцина други мъже щяха да се навъртат около Елън Грант. Картината беше поразително ясна, сякаш се намираше там.

При първа възможност щеше да купи нещо красиво за Лили. Почувства в сърцето си болезнено съжаление. Защо? Заради това, че нямаше диамантен пръстен и не живееше в красива, елегантна къща? Що за глупости? Тя беше толкова мила, неговата Лили. Зад привидната й практичност се криеше уязвимост. Господи, не позволявай никога нищо да я нарани!

— Изглеждаш тъжен — отбеляза тя.

— Не, не тъжен. Влюбен.

Когато се усмихна, руменината се върна върху бузите й.

— Ще бъдем заедно през май — каза му. — Не е толкова далече. Повтарям си това всяка нощ, преди да заспя.

— Прекарахме чудесно — докладва Уолт. — Някой на същата улица имал басейн и всички отидохме там. Този път нямаше хвърлени във водата с дрехите. Елън беше изненадана, че те няма.

— Никога не съм казвал, че ще отида.

— Но трябваше да я уведомиш.

Да, наистина трябваше да я уведоми. Но това, че беше забравил, не беше най-голямата обида. Просто се вдигаше много шум за нищо. И той изрази мнението си доста рязко.

— Тя те харесва — каза Уолт. — Говореше за теб.

— Тя не знае нищо за мен.

Еди започна да протестира:

— За бога, Уолт, ти познаваш Лили. Престани да го уговаряш!

— Добре, нямах лоши намерения. Просто си помислих, че той трябва да е наясно. Никой не би се отказал от Елън, ако можеше да я има. — Уолт се засмя. — Аз поне не бих. Проблемът е там, че тя не ме харесва.

Против волята си, Роб бе обзет от любопитство. Какво ли би могла да каже за него Елън? Трябваше да остави Уолт да продължи. И все пак каква детинска суета!

Когато отиде в града два дни по-късно, той можеше да мине от Асъмбли Стрийт. Там беше по-сенчесто и щеше да удължи пътя му съвсем малко, но той пое по улицата, минаваща покрай болницата. Когато наближи предните стълби, си пожела да не я срещне, но въпреки това забави крачка. Възможно беше да не го види и той да продължи пътя си.

— Колко съжалявам, че не се видяхме миналата седмица — каза Елън.

Той спря рязко, сякаш повторната им среща на това място беше изненадващо съвпадение.

— Ами аз… — започна.

— Приятелят ти Еди ми каза, че не си се чувствал добре.

Колко мило от страна на Еди да измисли такова любезно извинение!

— Трябваше да предупредя. Извинявам се.

— Извинението се приема.

— Обикновено не съм толкова груб.

Защо трябваше да казва това? Всъщност не се беше държал грубо. Също като малко момче, което е проявило непослушание.

— Исках да те видя — каза тя. — Всъщност затова организирах купона. Харесваш ми.

Лили никога не би признала подобно нещо.

— И ти ми харесваш — каза той, точно както се очакваше от него.

— Тогава да изпием по още едно айскафе. Става ли?

— Разбира се.

Влязоха в колата й.

— Последния път си помислих, че не ме харесваш, и това ме разтревожи — продължи Елън. — Бях малко ядосана и малко огорчена. Но реших да го превъзмогна и да опитам пак.

— Радвам се, че го направи.

В кафенето седнаха на същата маса, както първия път. Пак беше тихо, както тогава, и същото лениво движение се точеше покрай прозорците.

— Лесно изгарям — обясни тя, докато сваляше шапката си. — Нося я винаги през този сезон.

Роб, който обикновено беше общителен и лесно подбираше думите си, сега не можа да измисли нищо по-добро от това да каже, че скоро ще настъпи есента и времето ще се промени.

Тя го наблюдаваше, сякаш беше прозрачен и можеше да види всичките му мисли. Красивите й устни бяха леко кривнати в усмивка, която растеше и скоро щеше да обхване огромните очи, зелени като морето. Обзет от странно напрежение, той сведе поглед към масата, върху която лежеше ръката й. Носеше оригинална златна гривна с лъвска глава, която му напомни за илюстрациите в учебника по антична история.

— Да, купих я в Гърция. Първата ми година в чужбина беше в Англия и през ваканциите доста пътувахме. Беше чудесно.

Колко високо би оценила Лили всички онези непознати чудеса! Тази мисъл го изпълни с негодувание.

— Знам, че съм имала късмет — каза Елън. — Понякога се питам дали заслужавам всичко, което съм имала.

— Живяла си в един свят, който е доста по-различен от моя — рязко отбеляза той.

— В какъв смисъл?

— Ами например аз рядко съм напускал щата.

— Това няма значение. Правил си го мислено.

Тогава, засрамен, че бе казал нещо, което би могло да изглежда като оплакване, той додаде:

— Не се оплаквам.

— Разкажи ми за себе си. За фермата. Защото идваш от ферма, нали?

— Да. Как се досети?

Тя изглеждаше развеселена.

— Е, не от сламките по теб. Усетих го.

— Много забавно. Когато те видях за първи път, почувствах, че си художничка.

— Чувства. Опитваме се да ръководим живота си чрез интелекта си и почти сме сигурни, че успяваме, а истината е, че винаги се поддаваме на чувствата.

— Не знам — отговори предпазливо.

— Разкажи ми за фермата.

Нямаше какво толкова да се разказва, освен за еднообразното ежедневие, за животните, за смяната на сезоните и за любовта към малкото късче земя, където беше роден.

— Говориш като поет — каза тя. — Напомняш ми Робърт Фрост, за гората и малкото конче. Спомняш ли си?

Помнеше, Фрост беше един от любимите поети на Лили.

Станаха и излязоха навън. Слънцето се беше скрило зад облаците и беше малко по-хладно.

— Ще се поразходим ли? — попита тя. — Само до парка и обратно?

Вървяха бавно, спирайки за малко пред витрината на магазина за домашни любимци, пред рекламните плакати за екскурзии в екзотични страни, пред малката книжарничка. Присъединиха се към малката тълпа пред църквата, за да погледат двойка младоженци, около които щракаха фотоапарати и се сипеха оризови зърна.

— Толкова Са странни мъжете — каза Елън. — Погледни се. Нито една сълза.

„Нито една сълза — помисли си той, все още объркан от внезапната болка, която усети при мисълта за Лили и всичките й планове. — Защо трябва да изпитвам болка? — запита се той и веднага си отговори: — Защото искаш всичко да се нареди добре за нея, което и ще стане, Роб, глупак такъв, което и ще стане.“

В парка се спряха пред паметника на загиналите във войната. Двама войници, застанали един до друг и прегърнати през рамо. За момент останаха безмълвни.

— Веднъж, в Канада — обади се Елън, — видях върху един паметник надпис, който никога не можах да забравя. „Това нищо ли не значи за вас?“ Думите ме разтърсиха. „Нищо ли не значи за вас?“

Роб кимна.

— Въздействащо. И съвсем намясто.

— На съвсем прост език. Така ефектът е по-силен.

„Ние реагираме по един и същи начин — помисли си той и неочаквано бе обзет от гняв. — И какво от това? Стотици хиляди жени само в този щат биха реагирали така. Каква е разликата между тази и всички останали? Никаква. Никаква.“

Настъпи мълчание. Движеха се из застиналия въздух, в странното безмълвие, предхождащо дъжда, когато вятърът стихва и птиците търсят укритие. Езерото гъмжеше от патици.

— Идва от север — каза Елън. — Сигурно ще застудее.

— Да. — Той гледаше не патиците, а нея, с момчешката й глава и тесен ханш, дългите крака и женствените гърди под копринената риза. Това беше просто едно тяло, женски форми, по които всеки нормален мъж би се загледал.

— Виж онзи черен облак — посочи той. — Най-добре ще е да се връщаме при колата ти.

— О, но ти така и не даде поръчката си.

— Ще почака до утре.

Точно когато стигнаха пред квартирата на Роб, небето се разтвори и дъждът се изля. Той изтича вътре. Беше напълно забравил за поръчката.

Същата нощ сънува, че е във фермата. Намираше се в своето легло до прозореца и Лили лежеше до него. Някой се изкачваше по стълбите, само че сега това беше дървената стълба, отвеждаща към хамбара на Айк. Ето че главата му се появява отгоре и той гледа към тях с нахалния поглед на любопитен хлапак.

— Коя е онази?

— Коя? Къде?

— Жената.

— Аз съм тук, той има предвид мен — разнесе се мекият глас на Елън Грант.

— Махай се! Какво си въобразяваш, за бога! — извика Роб и се събуди.

Стори му се, че наистина се е събудил от собствения си вик. Трепереше целият. Погледна светещия циферблат на часовника: беше четири без петнадесет сутринта. Стана да наплиска лицето си със студена вода.

Защо бе толкова притеснен? Сънищата са само една смахната неразбория. Бе си мислил за фермата. Днес бе забелязал колко е бяла кожата на Елън. Тя самата бе казала: „лесно изгарям“. А Лили беше в леглото му, както обикновено, както хиляди пъти досега. Всичко беше толкова естествено, просто бъркотия, лишена от смисъл.

Беше се разбудил, така че нямаше смисъл да се опитва да заспи отново. Единственото разумно нещо беше да запали лампата и да почете. Но образите плуваха под клепачите му. Не трябваше да сънува Елън Грант! Всъщност изобщо не трябваше да се размотава из града с нея. Беше безобидно, но как би се почувствал той, ако знаеше, че Лили прави същото с друг мъж?

Не. Налагаше се да скъса почтено с Елън. Но какво беше това, което щеше да „скъса“? Нищо. Абсолютно нищо. Все пак не трябваше да допуска никакви недоразумения. Щеше да бъде нечестно да продължава с тези приятни, безцелни следобеди.

Когато тя го видя, погледна часовника си и се усмихна.

— Закъсня с пет минути. Чаках те.

— Как разбра, че ще дойда?

— Точно както и вчера. Наистина ли допускаш, че вярвам в тези съвпадения?

Той се засмя и тя продължи:

— Днес, за разнообразие, е хладно и ветровито. Защо да не пуснем гюрука и да не се разходим из околностите?

Значи сега нямаше да има възможност да произнесе малката си реч. Налагаше се да я отложи и да изчака по-удобен момент, за да спести неудобството и на двама им.

На осмия ден се отказа да чака подходящия момент, който така и не настъпваше. Елън бе обсебила мислите му. Гласът й ехтеше в главата му дълго след срещите. Непрекъснато си повтаряше любимите й фрази. Тя го караше да вижда неща, които иначе никога не би забелязал. Като изразителното Айнщайново лице на стареца, който четеше вестник на пейката в парка. Или приветливата дама, която толкова приличаше на пекинеза си. Елън отваряше очите и ушите му за света и той се смееше, вълнуваше се или проявяваше любопитство единствено заради нея и с нея. Не, не настъпваше подходящ момент. Налагаше се да го направи по грубия начин.

Веднъж, беше на третата седмица, откак го бе откарала до квартирата му, тя слезе от колата и застана до него. Беше мигът на прощалната целувка, превърнала се в ритуал отдавна. Той не си позволяваше нищо повече от едно сухо докосване до бузата й. Трябваше да заговори, да обясни, после да гледа как тя си отива и никога повече да не я види. Немислимото се беше случило.

Елън го изгледа открито.

— Какво е това, което не ми казваш, Роб?

— Срамувам се да го кажа — отвърна той с нисък глас. — Не знам как да ти обясня. Самият аз не знам какво чувствам.

Тя продължи да го гледа изучаващо, преди да заговори отново:

— Трепериш. Да влезем вътре. Каквото и да е, искам да го чуя от тебе. Освен ако не си убил някого.

— Все още не.

Диванът беше отрупан със записки и учебници. Той ги разчисти и двамата се настаниха на него. Тогава започна:

— Има… от няколко години насам си имам някого у дома. Името й е Лили. Много мила, умна, любеща жена… Доверчива… — Гласът му пресекна.

Елън бе забила поглед в пода. Той щеше да запомни захвърлените там гуменки. Видя себе си в далечното си бъдеще, обзет от спомените за тях, за запалената в тъмния ъгъл лампа, за стиснатите й ръце и гривната с лъвска глава върху китката.

После продължи. За щастие думите му се изливаха с лекота, сякаш пледираше на съдебно дело. Разказа й цялата история и най-сетне успя да стигне до края.

— „Освен ако не си убил някого“, каза ти, когато влязохме, а аз ти отвърнах: „Все още не.“

Деляха ги само няколко сантиметра. „Всеки би разбрал какво става в тази стая, мислеше си Роб, дори ако стояхме в два противоположни ъгъла. Би почувствал трептенето във въздуха.“ Когато улови ръцете й и я притегли към себе си, тя заплака.

— Недей, недей — зашепна й той и целуна устните, очите и отново устата, сякаш не можеше да се откъсне. Улови разстроеното й лице между дланите си. Как се беше случило това? Беше се смятал за мъж с достатъчно опит и в желанието, и в любовта. А ето че не е знаел нищо.

— Какво ще правиш? — попита тя.

— Не зная.

— С какво това е по-различно?

Той разбра истинското значение на думите й: каква е разликата между мен и другата.

Не можеше да отговори. Със същия успех би могъл да опита да обясни силата на музиката. И каза:

— Страхувах се от теб. Страхувах се от онова, което може да се случи. Още от първия момент, в който те видях в онова бледо копие на Версай.

— Какво ще правиш? — повтори тя.

— Точно сега ли? Ще се уверя, че вратата е заключена, и ще те отведа вътре.

Елън се изправи и тръгна след него към спалнята му. Тъй като винаги бе обичал реда, тя беше подредена, бялата покривка на леглото блестеше от чистота, дрехите му бяха прилежно подредени в гардероба.

— Никога преди не съм го правила — каза момичето. — Изненадан ли си?

— Не. По някаква причина — не съм.

Започна да разкопчава сакото й. Стоеше покорно пред него и го наблюдаваше. Той смъкна дрехата от голите й рамене. Гърдите й бяха покрити с дантела. Присегна зад гърба й и веднага намери закопчалката. Дантелата беше захвърлена на пода. И точно тогава телефонът иззвъня.

— По дяволите! Нека си звъни.

Но звънът цепеше пронизително тишината, обтягайки всеки нерв. Искаше му се да изтръгне кабела. Вместо това вдигна слушалката и изкрещя:

— Ало?

— Ти ли си, Роб?

— Извинявай, задъхан съм. Точно влизах, когато чух телефона.

— Изобщо не те познах. Звучиш някак сърдито.

— Не съм сърдит. Просто съм задъхан.

Елън бе започнала да се облича. С едно движение на ръката той я помоли: Почакай, не си отивай. Моля те!

— Направо полудях, Роб. Ти не ми се обади. Потърсих те във вторник следобед, също и вчера, но никой не ми се обади. Не можах да позвъня по-късно, защото ме задържаха на работата. В библиотеката се случиха някои неща. Добре ли си?

— Разбира се. Просто съм много зает.

— Интервюта за работа?

— Не, обичайните ангажименти.

Краката не го държаха. Подготвяйки се за продължителен разговор, той седна на леглото.

— Струва ми се, че си уморен. Не приличаш на себе си.

— Е, с всеки се случва от време на време.

Опитваше се да измисли какво да й каже и най-сетне го намери:

— Как е майка ти?

— Много добре. Тя също се притесняваше за теб.

— Е, кажи й, че няма за какво.

— Роб, да не би нещо да не е наред?

— Не, разбира се. Какво може да не е наред?

— Роби, ужасно ми липсваш. Много повече, отколкото когато замина. Не е ли странно? И ти ли се чувстваш така?

— Не знам. — Чувстваше се като крадец, хванат на местопрестъплението. — Трудно е да се каже. Винаги съм го чувствал.

Елън седеше на фотьойла до прозореца. Лицето й беше безизразно. „Това ли е краят? — мислеше той. — Поне е още тук. Би могла да си тръгне.“

— Искам да те питам нещо. Във вестника прочетох обява за разпродажба на килими в Клеърмънт, така че отидох и купих един почти на половин цена. Помолих ги да ми запазят още два, защото тъй и не можах да реша дали да взема килима с червения фон или със синия. И двата са много красиви. Ти как мислиш?

Той си я представяше, уловила слушалката в ръка зад затворената врата, защото без съмнение мисис Уебстър бдеше на поста си в съседната стая. Виждаше приветливото й дребно лице, смръщено от усилието да вземе решение.

— Нямам претенции. Ти реши — отвърна й той.

— Нямаш, защото искаш да оставиш избора изцяло на мен. Но аз искам да ми кажеш. Хайде, само една дума. Син или червен.

„Господи, помогни ми!“

— Червен.

— Ето! Знаех си, че имаш предпочитания. Роб, това е първото нещо, което купуваме за дома си!

— Искаш да кажеш, което ти купуваш.

— Но това е смешно. Вече няма мое и твое. Всичко е наше.

Похарчила е малкото си спестявания. Подрежда гнездото си. Срамът го накара да се облее в пот, а от състраданието започна да му се повдига.

Обърна се към Елън, която продължаваше да стои там със същото безизразно лице. Какво ли чувстваше? Дали щеше да го обсипе с упреци, или щеше да избухне в сълзи?

В това време гласът на Лили го затрупваше с новини за Марчфийлд, за хора, за които не се сещаше, а може би и не познаваше. Никога ли нямаше да затвори телефона? И той се презря заради това си желание. Внезапно усети, че не може да издържа повече.

— Лили, трябва да затварям. Бързам за библиотеката.

— Добре, кажи ми набързо кога ще се видим. Аз ли да дойда, или ще се срещнем в мотела?

— Ще ти се обадя довечера. Някой звъни на вратата. Дочуване, миличка. — И затвори слушалката.

„Онова изтъркано клише за оглушителната тишина май се оказа истина“, помисли си Роб. Тишината наистина беше оглушителна. Изпитваше ужасно отчаяние. Обзе го чувство за нереалност, точно както след като му съобщиха за смъртта на родителите му. Аз ли ги убих? Възможно ли е да съм го направил?

„Това ли ще сторя и с Лили?“

Елън го чакаше.

— Моля те, Роб, кажи нещо.

Само допреди няколко минути тя беше в прегръдките му. Той разкопчаваше дантелата, покриваща гърдите й…

— Не можем да се загубим един за друг.

— Но не можеш да имаш и двете ни.

Той отчаяно улови главата си с ръце. Когато тя се пресегна да го докосне, той я погледна, без да чувства неудобство от факта, че очите му бяха влажни.

— Ти я обичаш — каза Елън.

— Не. Обичам теб. Но се тревожа съвсем искрено за нея.

— Каква е разликата?

— Не мога да го обясня. Но съм сигурен, че има разлика.

— Познаваш я отдавна, нали? От десет години? А мен едва от два месеца. Какво знаем един за друг?

— Достатъчно. Всичко. Влюбен съм в теб, Елън. Погледни ме. Повярвай ми.

Тя го прегърна и отпусна глава върху рамото му. Въпреки че не издаваше нито звук, той долови тръпнещите й ридания.

— Трябва да има някакъв начин — измърмори.

— Горката Лили! Дори и да останеш с нея, тя ще усети, че нещо не е наред.

— Защо каза: „Дори и да останеш с нея“? Не виждаш ли, че не бих могъл да го направя?

— Но и не можеш да я изоставиш. Не знаеш как.

Това беше истина. Тя беше толкова щастлива, неговата Лили. Как би могъл да отвори вратата, да влезе и с един удар да разбие цялото това щастие?

— Ами ако не ме беше срещнал, Роб?

— Тогава всичко щеше да върви постарому. Невъзможно е да ти липсва нещо, за чието съществуване дори не подозираш.

Жребият беше хвърлен, това е. Ако не се бяха срещнали, той щеше да се ожени за Лили през пролетта и да заживее примирено с мисълта, че така е решила съдбата. Щеше да обича и нея, и децата, които щеше да му роди.

— Роб, трябва да вземеш решение. Всичко зависи от теб.

— Казах ти, че вече съм решил.

— Имах предвид как да й го кажеш.

— Ще го направя, но ми трябва малко време.

— Не мисля, че трябва да се виждаме дотогава.

— Да не се виждаме? Какво говориш?

— Е, поне не толкова често. Бих се чувствала… някак си евтина. Разбираш ли ме?

— Струва ми се, че да, макар и да не ми се ще.

Навън дъждът плющеше по перваза на прозореца и по тухлената стена. Поне не беше излъгал Лили. Двамата стояха един до друг, прекалено изтощени и развълнувани, за да кажат каквото и да било.

След малко Роб излезе и се върна с една кърпа.

— Студена вода — обясни той. — Баща ти не трябва да разбере, че си плакала.

И много нежно избърса лицето на Елън.

Четвърта глава

1973 г.

След като прочете писмото, баща й каза:

— Сигурно си много щастлива, Елън. На тази възраст да имаш издадена книга, съвсем не е дребна работа. Както впрочем и на всяка друга възраст. — Уилсън Грант беше резервиран по принцип и рядко изричаше похвали дори към сина си и дъщеря си, които дълбоко обичаше. — Много се гордея с теб. Ще се обадя на всички роднини да им разкажа.

— Аз съм само илюстратор, татко, а и става въпрос за съвсем незначително издателство. Нищо престижно.

— Глупости! Това е великолепно начало.

Естествено тя беше поласкана. Сигурно щеше да ликува, ако емоциите й не бяха обсебени от друго. Никога не беше си представяла себе си като част от любовен триъгълник, но ето че сега картината беше съвсем ясна: Роб, застанал на върха, обърнат към две жени, едната от които гледаше към него с болка, а към Елън — с омраза. Елън натрапницата, разрушителната, крадлата. Дълбоко в себе си тя протестираше: „Аз не знаех за съществуването й! Никога не бих го погледнала, ако бях наясно. О, господи, всичко е толкова грозно и тъжно! Какво ще стане?“

Един неделен следобед тя заведе Роб у тях въпреки нежеланието му, за да го представи на баща си.

Той се бе опитал да протестира:

— Не искам да идвам у вас, преди нещата да са уредени, Елън.

— Не съм споменавала нищо за теб, а и не бих го направила, без да имам твоето позволение. Ти си ми просто приятел.

Едно огромно огледало в „малкия“ салон отразяваше картината, която би могла да се казва Млад мъж иска ръката на млада дама. Двамата бяха толкова погълнати от разговора, че почти не й обръщаха внимание.

Това беше добра поличба. Те веднага бяха намерили общ език, в който се използваха думи като „справедливост“, „скрупули“ и „етика“. Развеселена, тя си мислеше, че подобни изрази едва ли могат да се чуят на Уолстрийт или сред онези, които илюстрираха книги.

Погледът й се върна към огледалото. Въпреки че нямаше почти никаква прилика между Роб и баща й, те имаха едни и същи маниери и стойка. Опита се да намери най-точното определение. Старомодни? Елегантни? Във всеки случай изглеждаха еднакво респектиращо.

При тази мисъл и последните тревожни опасения, че е изпаднала в заслепение по отношение на Роб, изчезнаха.

На него му предстоеше още едно изпитание. Той не беше такъв тип, който просто би скъсал връзката си с другата жена. Беше й го показал съвсем ясно. „Другата жена“ — точно така си мислеше за нея. Да произнесе името й — Лили, би означавало да я извади от анонимност и да й придаде човешки черти: очи, коса, тяло и глас. А това щеше да повлече след себе си всичко останало: подготовката за сватбата, дома, който си представяше, децата, които можеха да имат. А вместо това шока и страданието.

Баща й се беше изправил и стискаше ръката на Роб.

— За мен беше удоволствие да поговоря с вас. А сега, ако ме извините, ще се оттегля да прегледам някои документи в кабинета си. Работата ни не ни оставя дори в неделя, както ще имате възможност да се уверите.

Тя си спомняше всяка подробност от срещата. „Прекрасен млад човек“, беше казал по-късно баща й. И сега беше на път да престъпи обещанието си.

— Влюбена съм в Роб. Сигурно си го забелязал. Обичам го.

— Признавам, че бях малко озадачен. От колко време го познаваш?

— От няколко месеца.

— Не е много, нали? Поне не достатъчно, за да си сигурна, струва ми се.

— Сигурна съм, татко. Знам, че го обичам.

— Да — изгледа я продължително баща й. — Вярвам ти. Но не бързай. Не насилвай нещата.

Нещата. Той имаше предвид секса, макар че никога не би го изрекъл на глас. С майка си Елън би разговаряла спокойно за това. Но той беше по различен. Навярно майка й му бе казала, че все още е девствена. Девствените момичета бяха рядкост през 1973 година. Но тя искаше да изчака някой по-специален. Жалко, че сега, когато го беше намерила, нямаше възможност да остане насаме с него. В квартирата на Роб винаги се навъртаха Еди и Уолт, което означаваше, че веднага щяха да научат и всички останали. Колкото и разкрепостена да беше, не й се искаше да става тема за разговор. Само да можеше Роб да разреши проблема скоро! Да завърши последната глава от романа с Другата и да затвори книгата!

— Той ще бъде идеален за кантората ви — отбеляза тя.

Баща й се усмихна.

— Хей, не бързай толкова.

— Отдавна търсите някого, а ти каза, че го харесваш.

— Прекалено е рано. Вие дори още не сте сгодени, което впрочем може и изобщо да не стане. Както и да е, доведи го пак някой път. Бих искал да го опозная по-добре.

И така Роб беше поканен на вечеря в петък. Когато Елън отиде да му съобщи, чу някакви гласове в стаята му. Когато той отвори вратата, тя видя някаква жена, седнала на дивана зад него, после забеляза ужасения му поглед.

За бога, недей!, умоляваха я очите му.

— Извинете. Изглежда, съм сбъркала адреса — каза тя бързо и изчезна.

Значи тази жена, настанила се удобно на дивана, беше Другата. Сигурно го беше изненадала с пристигането си днес. Елън беше бясна заради това, макар да знаеше, че няма никакво право. Вместо да се прибере вкъщи, тя отиде на кино, където, погълната от ревност, механично следеше образите и репликите, без да вниква в смисъла им.

— Нямах никаква представа — обясняваше й Роб по-късно същата вечер. — Когато се прибрах от библиотеката, тя вече седеше на стълбите. Не знаех какво да правя. Очаквах да дойдеш след петнадесет минути.

— Е, какво ще правиш сега? Не можеш да я отпратиш веднага, нали? Тя трябваше да те уведоми, че пристига.

— Не й се ядосвай. Не искам да я мразиш.

— Не я мразя. По-скоро мразя положението.

Сърцето му лудо се блъскаше в гърдите.

— Тя цял ден обикаля по магазините за… разни неща. Сега ти се обаждам от телефона в аптеката. Излязох за аспирин. Трябва да се връщам. Елън, моля те, помогни ми само този път.

Той затвори и се върна там, където Лили го очакваше да я дари с любов. Но именно тази любов той повече не можеше да й даде. Дали бе възможно? Ето че се беше случило. Любовта му към нея се беше спукала като сапунен мехур, беше се изпарила като вода на лятно слънце. Сега за него Лили беше просто приятелка, братовчедка, дори сестра, която трябваше да предпази от сълзите. „Трябва, трябва да й кажа истината, повтаряше си за хиляден път, но не днес.“ Тук, толкова далеч от дома й, не беше мястото, където би могъл да захвърли новината в лицето й, а после да я качи на автобуса с болката й.

— Как е главоболието? — попита Лили.

— Все така. Но утре ще мине. Знам, защото и друг път ми се е случвало.

— Но преди не беше така. Сигурно е от очите, защото прекалено много четеш.

— Не мисля.

Не му се щеше да увеличава чувството му за вина със състраданието си.

— Най-добре ще е да си легнеш. Аз ще почета още малко и няма да те будя, като дойда.

Беше сигурен, че в това състояние нямаше да може да заспи. Но тя настояваше, така че той се подчини и отиде да си легне, бодърствайки през цялата безкрайна нощ и съчинявайки речта си, извинението, което почтеността изискваше от него.

На сутринта заяви, че има консултация с професора.

— В събота? — Цялото тяло на Лили се молеше.

— Често това е единственото възможно време — излъга той.

Разочарованието й бе напълно осезаемо. Можеше да протегне ръка и да го усети.

В библиотеката цареше неестествена тишина, много рядко нарушавана от нечие покашляне или от изскърцването на стол. Питаше се дали има някой сред присъстващите, който да се чувства изтерзан колкото него.

Когато се прибра, Лили беше все още по нощница и халат.

— Започнах да се обличам, но се захванах да почистя хладилника ти. Не че в него имаше кой знае какво — обясни тя и се разсмя. — Човек ще си помисли, че си обявил гладна стачка. — Замълча за момент. — Е, май трябва да се облека.

Той знаеше какво очаква от него тя. Бяха изминали няколко седмици, откакто за последен път бяха оставали насаме. „Ако някой ми беше казал, мислеше той, че ще се озова в това положение и няма да почувствам нищо, щях да му кажа, че е луд.“

Тя сваляше халата и нощницата. Неочаквано се появи представата за малка птичка — вероятно заради крехките й рамене. Без да я поглежда, знаеше, че щеше да остави дрехите си на малка розова купчинка и да се обърне към него, готова да се хвърли в обятията му.

Нямаше как да й откаже. Разсъблече се и обви ръце около нея. Или може би тя го прегърна? Заля го вълна от паника. Горката Лили! Горкият аз! Легнаха. Той я чу как промълви: „Толкова много те обичам!“, но пак не изпита нищо, освен паника и съжаление.

Отвори очи. В ъгъла, до стола, стоеше момиче със зелени очи. О, Елън!… Тя гледаше как той разкопчава копчетата на сакото й, а после смъква дантелата от гърдите й онзи единствен път, когато бяха започнали, но така и не бяха стигнали до края. Колко още трябваше да чака? О, сега, сега, Елън…

Въпреки че нямаше как да узнае, Лили все пак усети нещо.

— Ти не си същият — каза му.

— Разбира се, че съм. Какво ми е различното?

— Не мога да го обясня точно, но долавям нещо.

През този безкраен ден тя правеше тази забележка за трети или четвърти път. Беше я завел на обяд в един от любимите ресторанти на Еди, при това доста скъп. Бяха разглеждали витрините на магазините, купиха една книга, която тя отдавна търсеше, и се поразходиха в парка. Мразовитият следобед навяваше меланхолия. Мъртви изпадали листа застилаха тротоарите и целият град като че ли се спотайваше в къщите, избягвайки влажната, сива мъгла.

— Не зная за какво говориш — каза той.

— Трудно ми е да го обясня. Може би… защото не каза нищо съществено. Просто някак си го усещам.

„Съществено“ означаваше планове за бъдещето и уточняване на датата. Вярно беше, че не бе споменал нищо за това. Беше говорил само най-общо, много любезно, но не онова, което тя заслужаваше и искаше да чуе.

Опитвайки се да потисне раздразнението си, той отвърна:

— Съжалявам, че не съм бил достатъчно забавен.

— Държиш се ужасно с мен, Роб. Знаеш, че не това имах предвид.

— Е, на мен ми прозвуча така.

— Може би е най-добре да се прибера у дома — каза Лили. — Имах намерение да остана и неделята, но ти сигурно предпочиташ да си замина.

— Разбира се, че не искам, но решението си зависи от теб. Ако не си доволна…

Нямаше намерение да я моли. Може би наистина беше по-добре да си замине. Колкото и да се бе опитвал, не бе успял да й достави удоволствие.

Върнаха се в квартирата, за да съберат багажа й, след което я изпрати до автобуса. Здрачаваше се, започна да вали. Тя щеше да пристигне вкъщи посред нощ. Обзе го разкаяние. „Господи, само да не се разплаче!“, помоли се мълчаливо.

Тя не му проговори. Настани я в автобуса и изчака, докато потегли. Вратите вече бяха затворени, така че беше прекалено късно да изтича вътре и да й каже… да й каже нещо. Опита се да привлече вниманието й, но тя гледаше право пред себе си, макар че сигурно бе забелязала помахването на ръката му. Когато автобусът тръгна, той се загледа след него, после сведе поглед към малкото мазно петно, останало на улицата на мястото му.

— Ето какво се случи — каза той на Елън.

— Това ли е цялата история?

— Обади ми се на другата сутрин. Извиняваше ми се… Тя ми се извиняваше! Трябвало да разбере, че не се чувствам добре, и да се опита да ме развесели.

— Не знам какво да кажа.

Гласът на Елън от другия край на жицата беше безнадежден.

— Очакват да се прибера за Коледа. Може би най-после трябва да й кажа.

— О, Роб, не можеш да го направиш! Ще развалиш всичките й коледи до края на живота!

— Единственото, което ми се иска, е да заспя и след като се събудя, да разбера, че всичко е свършило, че Лили не е съсипана и ние с теб сме щастливи. Сега трябва да затварям. Нужно ми е време да си помисля.

— Какво се е случило? Да не би някой да е умрял? — започна от вратата Еди.

Роб се надигна от дивана, където бе седял, обвил главата си с ръце.

— Оставил си вратата открехната и те видях. Какво става?

— Вероятно просто съм уморен.

— Хайде, изглеждаш ужасно. Тук е тъмно като в погребално бюро. Защо не светнеш лампата и да ми кажеш какво не е наред.

— Еди, едва ли би искал да го чуеш. Ужасно е.

— Кое? Да не би някой да се е разболял от рак или нещо подобно?

— Не точно, но почти толкова лошо. Влюбен съм в Елън.

Еди подсвирна.

— Какво?! Та аз мислех, че дори не я харесваш.

— Не исках да я харесвам. Борих се срещу това — мрачно обясни Роб. — Отричах го. Но се случи още при първата ни среща.

— И с нея ли е същото?

— Да.

— И какво смяташ да правиш?

— Това е въпросът. Ето кое се опитвам да си изясня. Това ме убива!

— Мислех, че Лили е тук с теб.

— Беше. Господ да й е на помощ, а и на мен също!

— Не искаш ли да ми разкажеш цялата история? От самото начало.

По някакъв начин изповедта му донесе облекчение. Но, от друга страна, беше болезнено да излива вълненията си толкова безсрамно.

— Еди, не мога да изгубя Елън. Разбираш…

— Това ли е любовта? Боже, никога не съм чувствал подобно нещо. — Еди сложи приятелски ръката си върху рамото на Роб. — Все пак ще ти кажа нещо. По-добре веднага да се изясниш с Лили.

— Това ми е напълно ясно. Струва ми се, че нямам достатъчно смелост да й призная истината. Тя е толкова доверчива! Все едно да ударя дете.

— И все пак трябва да го направиш. Сега вече не би могъл да се ожениш за нея, нали? Та това ще вони! Слушай, ще бъде нещо като операция, при която се ампутира стъпалото, за да се спаси целият крак. Чиста работа, след това идва възстановяването.

— С изключение на липсващото стъпало и на белега, Еди. Задавам си хиляди въпроси: дали така или иначе не бях започнал да губя огнената си страст към Лили? Без дори да съм подозирал? Зная, че бях прекалено зает тук, и това ми харесваше — и градът, и работата, и приятелите — дори преди да срещна Елън. Вече не горях от нетърпение да се върна у дома, както през първата година. Разбирам го едва сега. И тогава, тогава я срещнах. Седях в аудиторията или в библиотеката, разхождах се край общежитията и мисълта за нея непрестанно ме преследваше… — Изсмя се мрачно. — Знаеш какво имам предвид, нали? То е като някаква внезапна слабост. Дали пък не съм безхарактерен? Кажи ми, ако е така.

— Ти? Безхарактерен? Просто имаш голямо и меко сърце. Другите късат с приятелките си, без да изживяват тази агония. Трябва да се стегнеш и да приключиш с това.

— По-скоро бих се оставил да ми извадят всичките зъби.

— Искаш ли да дойда с теб?

— Благодаря ти, но ще изглежда непочтено. Всичко и без това е достатъчно неприятно.

— Ще ти дам колата си.

— Еди… когато вляза там, няма да знам как да се държа.

Еди поклати глава разочаровано.

— Странно е да чуя такива думи от човека, който ме възхищава на упражненията в съда.

— Но това е съвсем различно. Дори не съм сигурен дали трябва да й съобщя, че пристигам, или да я изненадам.

— Обади й се. Така ще й покажеш, че работата е сериозна, без да я плашиш. Направи го. Още тази неделя. Не бива да отлагаш.

Скъпата кола на Еди премина плавно през мястото на катастрофата, променила неузнаваемо живота на Роб. Струваше му се, че приближава към крайната цел прекалено бързо. Въпреки многобройните репетиции все още не бе решил как да започне.

Пътят се разклоняваше в три посоки, едната от които водеше към Марчфийлд. От двете му страни се простираха тревисти полета, сред които бяха пръснати ферми, невидими откъм пътя. Струваше му се, че е живял тук в друго време, а не само преди три години, когато си беше мислил, че е доволен от живота, или поне така изглеждаше.

Една отровна змия се плъзна пред него, вдигайки за миг зловещата си глава, преди да се шмугне в храстите. „Лошо предзнаменование — помисли си той, но веднага се присмя на себе си: — Глупак!“ Змията се бе оказала на пътя му само защото наблизо имаше блато.

Още три мили до Марчфийлд. Леко разхлаби натиска върху педала на газта. „Моля те, Господи, помогни ми да го направя както трябва и нека всичко да свърши!“ Влезе в града. По главната улица посрещаха Коледа с лъскави гирлянди и играчки във витрините на магазините. Спря колата пред познатата жълта къща, над чиято врата висеше надпис: „Шивашки услуги и поправка на дрехи“.

Помоли се мисис Уебстър да не си е у дома. Но тя сигурно беше. И дори му е приготвила щедър обяд. В предната стая навярно е празнично с вече украсената коледна елха.

Вратата му отвори Лили. Тя веднага обви ръце около врата му и го целуна, след което мисис Уебстър също му предложи бузата си. Беше сигурен, че цветът на лицето му е моравочервен.

— Ето това се казва изненада, или почти — каза Лили.

Макар да бе изрекла забележката ведро, изражението й беше напрегнато. Еди се бе оказал прав: тя се бе подготвила за нещо неприятно, колкото и да се стараеше да не й личи. Вероятно очакваше да й каже, че не се чувства добре или пък не е успял да си намери работа, което с неговата диплома изглеждаше малко вероятно.

След като влезе, той обясни, че е наел кола, защото е много по-удобно от пътуване с автобус. После говори за изборите миналия месец и необичайното за сезона време. Мисис Уебстър тактично се оттегли, за да могат влюбените да се отдадат на ласките си без свидетели.

Роб веднага забеляза празнично подредената, покрита с дантелена покривка маса. Нищо не му подсказваше как да започне разговора.

— Надявам се, че се чувстваш по-добре от последния път — каза Лили. — Притеснявах се за теб.

— Ами и да, и не. Трябваше да разреша някои проблеми. Оказа се, че да си намеря работа, не е толкова лесно, колкото ми се струваше в началото.

— С твоята диплома! Изненадана съм.

— Получих няколко добри предложения, но те са все в областта на корпоративното право, а аз не бих искал да се занимавам с това цял живот. Е, достатъчно си ме слушала да говоря по въпроса. Онази чикагска фирма, която изглеждаше толкова привлекателна, има някои трудности, които ми е трудно да ти обясня. В Ню Йорк конкуренцията е голяма, а и животът е прекалено скъп, така че се наложи да се поогледам, да направя някои справки, да потърся съвети… — Той замълча, защото тя се взираше в него и в погледа й имаше настойчивост, която го отвличаше от мислите му. Но веднага продължи: — Да отложиш плановете си, е доста потискащо.

„По-внимателно с това, мислеше той. Не хвърляй истината в лицето й. Отлагай колкото е възможно по-дълго, така че тя постепенно да излезе наяве. Нали затова си тук. Но не наведнъж.“

Лицето му гореше и сърцето му биеше толкова ускорено, че усещаше състоянието си като пред припадък. Изведнъж се надигна някакъв лудешки импулс: кажи, че не ти е добре, бягай оттук, обясни, че ще се върнеш по-късно…

— Имаш предвид плановете за сватбата? — попита тя.

Между разтворените й устни се виждаха белите й зъби, дребни като костите й, като самата нея. Той осъзна, че гледа на нея така, както би я гледал непознат: млада жена, още почти дете, трогателна с наивността си.

Въздухът беше натежал от топлината и от миризмата на коледното дръвче, чийто празничен блясък го замайваше. Чуваше учестените удари на сърцето да отекват в ушите му. Ако можеше да отмести погледа си от лицето му! И той се наведе, за да затегне връзката на обувката си, преди да измърмори в отговор:

— Ами да, точно затова дойдох. Струва ми се… че има някои неща, за които трябва да поговорим.

— Не те разбирам. За какво да поговорим?

— Ами… да не избързваме с нещата…

— Да не избързваме? Какво искаш да кажеш, за бога?

— Виждаш ли, мисля, че никой от нас няма достатъчно опит, че не сме се срещали с други хора, така че сега, когато сме достатъчно големи… — „О, господи, как се обърках!“ — Можем да премислим нещата разумно и…

— Нещата! Можеш ли да престанеш да повтаряш тази дума? — Лили се изправи. — Искаш да кажеш, ако съм те разбрала правилно, че трябва да отложим сватбата. Така ли е?

— Да, но…

— Да не би да се опитваш да ми кажеш — извика тя остро, — че не ме обичаш вече?

— Не, не. Обичам те много, Лили. Ти си най-прекрасният човек на света. Не, не, седни. Да поговорим спокойно.

— Ще се успокоя едва когато стигнеш до същността. Какво означаваше онова, че не сме се срещали с други хора? Да не би просто да искаш да се отървеш от мен?

— „Да се отърва“ е ужасен израз, при това съвсем неуместен! Само исках да кажа, че едно обвързване за цял живот е нещо сериозно и човек трябва да бъде сигурен, да няма абсолютно никакви съмнения, за да…

Очите й горяха.

— Съмнения! Ти ми говориш за съмнения сега? Но какво е това, „Американска трагедия“, или един бог знае какво!…

Само след минута майка й щеше да дотича. Лили губеше контрол над себе си. Той сложи ръка на рамото й и каза нежно:

— Лили, моля те, мила…

— Не ме докосвай! Ти си имаш друга! Да, разбира се, че има друга. Затова се отнасяше с мен толкова хладно, ти…

— Да поговорим спокойно… Ти не разбираш…

— О, много добре разбирам! Тогава ми кажи, че няма друга. Закълни ми се и ще те разбера. Хайде, кажи го!

Той беше поразен. Сякаш ненадейно бе връхлетял върху някой и го беше смазал. И стоеше там, неспособен да продума. И тишината, и самият въздух пулсираха.

— Коя е тя?

Тези очи, тези ужасни, диви, скръбни очи! И без да знае какво ще каже, той започна:

— Не е точно така…

— Това е момичето, което позвъни на вратата, нали? Дето каза, че е сбъркало адреса.

— И наистина беше грешка. Повярвай ми, Лили.

— Видях я под лампата в коридора. Висока, с черна къдрава коса. Тогава ми се стори, че изглеждаш уплашен, но после си казах, че това е смешно. Но ти наистина беше уплашен и ме лъжеше. — Започна да плаче. — И сега ме лъжеш! Не става въпрос да отложим сватбата, а да я отменим. И то заради онова момиче.

Той започна да протестира, но веднага си припомни, че бе дошъл тук, за да изясни честно положението, при това, без да отлага. Затова бързо се коригира, изричайки всяка дума така, сякаш пареше на устата му.

— Да, вярно е. Но нямах намерение… — „Господ да ми е на помощ!“ — … нямах намерение…

С ужасяващ вик Лили се хвърли към него и го заудря с малките си, свити на юмручета ръце. Опитваше се да го изблъска към вратата. Изглеждаше напълно полудяла.

— Махай се! Ти си чудовище! Чудовище! Махай се от дома ми!

Понесла недошитата дреха в ръка, мисис Уебстър се появи тичешком в стаята.

— Какво е това? Какво става тук?

— Мамо, изгони го, аз няма да го понеса… — Лили се хвърли върху дивана и закри лицето си с ръце.

На стълбите, пред вече затворената врата, Роб се изправи пред мисис Уебстър — жената, която тайно бе наричал „желязната лейди“.

— Предполагам, че ще ми обясниш, Роб — настоя тя.

Обзе го мрачното предчувствие, че този момент ще го преследва цял живот: истеричните ридания на Лили, застарялото, строго лице на майка й, всичкият този ужас.

— Говорихме за някои неща, за сватбата, за огромната отговорност и за това, че трябва да бъдем сигурни…

— Така ли? — извиси се в цял ръст мисис Уебстър. — И коя е тя, Роб?

— Не ви разбирам… — започна той, но веднага беше прекъснат.

— Струва ми се, че много добре ме разбираш. Никой мъж не изоставя брака си, защото вие на практика сте женени от седем години, ако на хоризонта не се е появила друга жена. Недей да ми губиш времето, Роб. Аз вече се връщам оттам, накъдето ти си се запътил.

— Чувствам се ужасно — каза той. — Не зная как да обясня онова, което се случи. Умолявам ви да проявите разбиране и да накарате и Лили да разбере. Това е… Това е лудост. — Замълча за момент. — Лудост е, след като толкова много обичам Лили. Но срещнах онази — другата — и, боже мой, опитвах се, толкова страдах…

Тогава мисис Уебстър избухна:

— Ти си страдал! Ти? О, всичко е съвсем ясно изписано на красивото ти лице. През цялото време казвах, че е огромна грешка това, че замина и я остави тук. Не си мисли, че не забелязах колко странно се държеше през последните няколко месеца. Лили сигурно също го е усетила, но е прекалено лоялна, за да го признае. Но тя не е глупачка, нито пък аз. Разбирам всичко. Получи си от нея онова, което искаше, нали? Почтено младо момиче, никакъв риск за теб, много удобно, а?

Горещина заливаше тялото на Роб. Сексът беше грубият смисъл на казаното. Тя имаше предвид, че той бе използвал Лили. Беше унизително.

— Винаги съм мислила, дори веднъж го споменах на Лили, че си прекалено красив, за да ти се има доверие. Каква ли мръсница си си намерил сега, след като заряза дъщеря ми? Ще ми се да ми падне в ръцете само за две минутки. Почакай само да открия коя е.

— Мисис Уебстър, моля ви, тя е ужасно разстроена заради това. Вината не е нейна. Тя е прекрасен човек, от почтено семейство като вашето. Баща й е адвокат…

— Адвокат! Колко удобно за теб! Копеле! — Замаяна от справедливия си гняв, мисис Уебстър използваше думи, които досега бе изричала само в мислите си.

— Мисис Уебстър, не бихме ли могли…

— Не, не бихме могли, дяволе проклет! Махай се. Върви при онази жена и гний там! Махай се, казах, или ще те изритам по стълбите.

Той побягна. За момент в колата остана загледан към къщата, зад чиито стени две жени се лутаха между агонията и яростта. Обядът, приготвян с толкова любов, щеше да остане недокоснат, докато украсената елха сияеше с патетичния си блясък. А по тротоарите хората се движеха и се поздравяваха, понесли пакети, сякаш денят с нищо не се различаваше от другите.

Какво беше сторил на Лили Уебстър? Какво ли щеше да направи тя, когато се събудеше на сутринта и откриеше, че целият й живот внезапно се е обърнал с главата надолу?

Запали двигателя и бавно пое извън Марчфийлд. Няколко километра след табелата спря и повърна в канавката край пътя. После се качи отново в колата и се насочи към града.

Възглавницата на дивана беше подгизнала от сълзите й. Те бяха изсмукали силите й. Дори и след като пресекнаха, сухи ридания и хълцане все още спираха дъха й.

— Лили, отвори очи. Седни, миличка, той не заслужава това.

Гласът на майка й се чуваше съвсем отблизо. Когато отвори очи, я видя надвесена над себе си. Колкото и дълго да бе лежала тук в това състояние, майка й сигурно е бдяла над нея с това тревожно, уплашено изражение. Тя може и да беше досадна понякога със заядливите си забележки и нахални въпроси, но никога не би я излъгала! Никога не би я изоставила, никога не би казала: „Ами намерих си друга дъщеря, съжалявам, но просто се случи. Нямах намерение…“ И при тази мисъл сълзите й отново рукнаха.

— Миличка, ще си съсипеш лицето. Подпухнала си цялата. Ще ти донеса кърпа и малко лед.

Добротата й правеше ужасната, невероятна действителност да изглежда още по-лоша. Само преди час, преди година, преди секунда — колко време беше изминало, откакто бе стоял тук? Да, точно на това място, с червен шал около врата; беше се давил с думите, без да гледа към нея, а някъде настрани, й бе казал: „Да, вярно е, но нямах намерение…“

Вярно е… Нямах намерение. Вярно е. Нямах намерение…

Тя скочи на крака и се втурна към килера в коридора, където бяха оставени пакетите с коледните подаръци.

— Лили, какво става? Какво правиш с тази ножица?

— Няма да се самоубивам с нея. Въпреки че бих могла. Само искам да унищожа това.

С няколко резки движения пуловерът, избиран толкова грижливо, беше нарязан на парчета заедно с четирите тома на Чърчил. Невинни жертви на сполетялата я катастрофа, тези съкровища лежаха сега в безполезна купчина на пода. Лили остана загледана в тях. Те късаха сърцето й. Човек би помислил, че то е вече разбито, но не, все още съществуваха късчета от него, които очакваха да бъдат смазани.

— О, миличка! — поклати глава мисис Уебстър.

Можеше да прочете мислите й. Навярно смяташе, че пуловерът би трябвало да бъде върнат в магазина, а книгите да останат, за да бъдат четени. Но въпреки това част от нея одобряваше постъпката й.

— Лили, скъпа, не си хапнала нищо, а трябва да пазиш силите си.

— За какво? За какво ми е нужна моята сила? Обясни ми. Аз съм безполезна, не струвам нищо, ти не разбираш. Погледни ме, грозна съм, безинтересна…

— Не си! Не, не си! Не говори така. — Мисис Уебстър се разплака. — Само защото той… Той не заслужава… Не е достоен дори да излъска обувките ти…

Лили изкрещя така, сякаш раздираше гърлото си:

— Ти не го познаваш! Нищо не знаеш! О, господи, какво не ми е наред? Какво направих? — И обръщайки се към огледалото, поставено между двете врати, тя се взря изпитателно в отражението си. — Кажи ми, грозна ли съм? Какво има тя, което на мен ми липсва? Кажи ми: какво направих? Бях ли някога сърдита, заядлива, лоша? Не, не съм. Какво тогава? Ние никога не сме се карали за нещо сериозно. О, толкова се мразя! Защо? Защо? Той често ми казваше, че съм красива, но само ме погледни. Да, мразя се. Погледни глупавото ми лице…

Мисис Уебстър обви ръце около Лили и захлипа с нея.

— Моето бедно малко момиченце! Горката ми Лили. Не бива да се мразиш. Мрази него! Лицето ти е прекрасно, само че сега е разплакано. Утре всичко ще бъде наред. Малката ми…

Внезапно Лили сграбчи огледалото и с всички сили го запокити на пода. Лъскавите му парченца се посипаха върху купчината от унищожените книги.

Мисис Уебстър се задъха.

— Ще се обадя на доктора. Този шок е прекалено силен, за да можем да се справим без неговата помощ. Веднага ще му се обадя.

— Нямам нужда от никакви таблетки, мамо! Не искам хората да се размотават из Марчфийлд и да обсъждат личните ми проблеми!

— Имам предвид доктор Сам, Сам Смитърс. Той те извади на бял свят, намести счупената ти ръка, лекува те от настинки… Ще се обадя на него. Сега легни тук. Послушай ме.

— Но първо ми отговори. Моля те, моля те! Да не би да съм разбрала погрешно? Роби наистина ли…

Отговорът прозвуча мрачно:

— Не си разбрала погрешно. Съвсем не.

Тя легна и затвори очи. Може би, ако сънят дойдеше, реалността щеше да избледнее в мрака му, в нежната тъмна нощ…

Когато отвори очи, доктор Сам й говореше:

— Млада госпожице. — Той се обръщаше така към нея от момента, в който беше навършила три години. — Млада госпожице. Вземи това. Ще се почувстваш по-добре. Имала си тежък ден.

— И наистина ли смятате, че една таблетка ще ми помогне, докторе? След онова, което ми се случи?

Мисис Уебстър настоя:

— Прави каквото ти казват. Той изостави болните си заради теб.

Лили видя, че преживяват скръбта й заедно с нея, и бе трогната. Затова преглътна хапчето и каза само:

— Няма да кажете на никого, нали? Счупих огледалото. Мисля, че за момент полудях.

— Нито дума — обеща докторът. — Нито пък доктор Блеър. Той е най-новият ни интернист, затова го доведох с мен. Можеш да разчиташ на неговата дискретност — добави с усмивка.

Лили имаше смътна представа за нечие присъствие близо до вратата. В този момент бе обзета от непосилна умора и отпусна глава върху възглавницата. По-късно си припомни последните думи, които отправи към майка си същата вечер:

— Струва ми се, че ще изгубя разсъдъка си.

— Няма.

— Никога вече няма да повярвам на никого.

— Ще повярваш. Сега спи.

— Имаш нужда от нещо по-силно от това — каза Еди, сочейки поничката, която балансираше на ръба на чинийката до чашата кафе на Роб.

— Сигурно. Не се сетих.

— Значи се обади на Лили, когато се прибра, а? Не трябваше. Не ти помогна много, нали? Само те накара да се почувстваш още по-зле. Много неразумно.

— Нищо не би могло да ме накара да се почувствам по-зле, отколкото се чувствах вчера или дори сега.

— Какво ти каза?

— Не говорих с нея. Майка й вдигна телефона. Каза, че съм убил Лили, а сега съм се обаждал, за да науча подробностите около погребението. После тръшна слушалката.

Следобедната светлина падаше върху неотворената книга на Роб. Той не бе прочел нищо, бе пропуснал сутрешните лекции и дори не си бе взел обичайния душ.

— Това те съсипа, нали?

— Нещо такова. Не можеш да си представиш какво се случи там.

Гласът на Еди беше необичайно благ, когато се обърна към приятеля си.

— Тя няма да се самоубие — и ти го знаеш. Не би трябвало да се страхуваш от това.

— Всъщност наистина се страхувам.

— Чуй ме. Каква е вероятността? Едно на милион. Хората през цялото време променят отношението си към любовните си авантюри, но никой не умира от това.

— Ами ако тя е точно тази една от един милион?

— Е, добре, щом наистина толкова се страхуваш — разумно отбеляза Еди, — можеш да направиш само едно-единствено нещо. Върни се в Марчфийлд, кажи й, че не си искал да кажеш нищо от онова, което си й наговорил, и уговори датата, точно както тя иска. Можеш ли да го направиш?

— Не. — Единствената сричка завибрира наоколо, сякаш беше гонг, чиито удари отекваха във въздуха. — Не.

Еди се изправи.

— Струва ми се, че следващото нещо, което трябва да направиш, е да погледнеш фактите в лицето, приятелю. Стегни се и иди да се видиш с Елън още днес. Веднага.

Пета глава

1973 — 1974 г.

— Да — каза Уилсън Грант, — признавам, че се гордея със способността си да преценявам хората, а ти ми харесваш, Роб. Вярно е, че не се познаваме отдавна, но някак си чувствам, че и не е необходимо. Пък и след като Елън те обича… — Той се усмихна и се обърна към мястото, където тя седеше със сетера Били в краката си.

Роб също се обърна. Беше изгубил всякаква представа за времето. Дали беше вчера, или преди много години, когато за първи път беше влязъл в тази стая, притеснен и почти ядосан, задето бе принуден да отиде на джаз концерта, и умишлено бе отбягвал да седне до нея? Тогава тя беше облечена в синя коприна, галеше кучето, а някой му бе казал: „Онзи на портрета е прапрадядо й.“

Сега портретът висеше леко наклонен към мистър Грант. Въпреки брадата, униформата и сабята се забелязваше лека прилика между двамата мъже с продълговати, аскетични лица. Това бяха сурови мъже, прекалено горди, вероятно педантични и опасни в гнева си, но на които можеш да имаш доверие до края.

— Не е необходимо да ти казвам какъв късмет извади, започвайки работа като секретар на съдия Солмън — продължи Грант. — Всеки ден ще научаваш по нещо ново. Не мога да изброя колко пъти съм се изправял пред него и винаги съм си тръгвал с някои нови мисли. Освен това сме стари приятели. Работехме заедно през войната. Да, предстои ти една ползотворна година. Но ти си я заслужи. Той можеше да избира и избра именно теб.

Вероятно му бе помогнало и това, че Грант бе говорил на съдията за него. Разбира се, че щеше да подхвърли нещо за мъжа, за когото дъщеря му щеше да се омъжи! Естествено, че го беше направил. За момент на Роб му се прииска да не беше така. „Бъдещето ти се поднася на тепсия“, би казала мисис Уебстър. Не беше вярно! Беше си извоювал тази работа, както щеше да воюва за всичко, което щеше да постига занапред. Не искаше нищо даром.

— Париж е идеалното място за меден месец — обърна разговора Грант. — Трябва да отидете с кораб. Нека това ви бъде сватбеният подарък. Съвсем скоро ще останат съвсем малко кораби, ако изобщо останат. В днешно време всеки бърза.

— Татко, ние решихме да се откажем от този подарък. Но все пак ти благодарим — обади се Елън. С деликатната си чувствителност тя бе разбрала, че Париж е прекалено разточителен за Роб. — Ню Йорк е достатъчен. Роб никога не е ходил там, а и аз отдавна съм се затъжила за него.

— Може и да сте прави. Но при всички случаи ще ви е нужно време, за да подредите апартамента си, преди Роб да започне работа.

Апартаментът се намираше в нова сграда на другия бряг на реката, точно срещу сградата на Конгреса. От прозорците му се разкриваха две чудесни гледки: отпред се виждаше масивната сграда, а зад него се простираха потънали в зеленина предградия, сред които се намираше и тази къща.

На тавана имаше много красиви вещи, наследени от бабата на Елън, които щяха да красят жилището им. Тя го бе отвела горе, за да види високия часовник, люлеещите се столове и огромното легло.

— Таблата са направени от ананасово дърво — бе обяснила тя.

— Няма значение. Иска ми се да те отнеса в него още сега.

Но като се имаше предвид присъствието на строгия й баща, който винаги се навърташе някъде наоколо, това бе почти невъзможно. Всичко, което я заобикаляше, му пречеше да постигне някакъв напредък. По всичко изглежда, че щеше да си остане девствена до първата брачна нощ.

В топлия влажен въздух на тавана двамата стояха прегърнати. Тогава Елън го попита дали „наистина беше приключил с другата“.

— Да. Знаеш, че е така.

— Разкажи ми отново. Ужасно ли беше?

Той бе написал нежно и откровено писмо, в което молеше Лили да прояви разбиране, а по-късно и да се опита да му прости. Но писмото се бе върнало неразпечатано.

— Ужасно ли беше? — повтори Елън.

Зачервените страни на Лили, придобили цвета на прясна рана — щеше ли някога да забрави това покрусено лице, погрозняло от мъка? Припомни си как лекарите говореха за душевните рани като за „удар“ върху тялото. Това значи, че той бе наранил Лили и само за половин минута я бе накарал да погрознее.

— Всичко свърши… Миличка, говори за нещо друго.

— Добре. Нека да ти покажа униформата на дядо ми. Толкова е ценна, че ще трябва да я поставя някъде, но не се сещам къде.

„Кажи, Роб, син или червен фон?“

— Ще направим малка сватба — говореше в този момент мистър Грант.

Сигурно бяха подхванали темата, докато мислите му блуждаеха. Не се интересуваше от тържеството. Искаше му се всичко да е минало и да може да има Елън само за себе си.

— Майката на Елън почина, ти нямаш семейство, пък и ние никога не сме си падали по показността. Неколцина приятели и роднини ще са напълно достатъчни. Ще я направим в градината, а ако вали, все някак ще се сместим вътре. Впрочем трябва да си избереш шафер. Всичките ти приятели ще се разпръснат веднага след промоцията.

— Ще се погрижа за това още тази вечер.

— Ще го направиш ли, Еди?

— Разбира се. Кога?

— Веднага след промоцията. В началото на юни.

Еди му отправи любопитен поглед.

— Спомням си деня, в който пристигна тук. Можеше ли да си се представиш в подобна ситуация?

— Всеки би могъл да очаква някакви промени за такъв дълъг период от време.

— Но не и чак такива. Получаваш престижна работа, влизаш в известно семейство.

Еди замълча. „Знае, че не биваше да го казва“, мислеше Роб. Неизреченото остана да виси помежду им. И като не успя да се въздържи, изрече думите сам:

— Откри ли нещо?

Еди му беше обещал да „се поразрови“ с някакъв свой познат в Марчфийлд.

— Да. Момчето ми разказа някои неща. Потвърди, че не се е самоубила.

— Слава богу. Това ли е всичко?

— Двете е майка й са отишли да навестят някакви роднини в Тексас по Коледа и Нова година. Но вече се е върнала на работа в библиотеката. Достатъчно ли е?

— Да, да. Благодаря ти, Еди.

— Не можеш ли най-после да престанеш да мислиш за това? Ти вече имаш всичко, Роб: Елън, дипломата си, работа. Всичко, за което някога си мечтал.

„Толкова ще се гордея с теб, Роби, в черната роба. Доктор по право. Толкова ще се гордея!“

Поне се бе върнала на работа. Положението, изглежда, се нормализираше. „След известно време, убеждаваше се той, всичко това ще бъде минало. Ще й се струва като някакъв неприятен инцидент, който не би могла да забрави никога, но който постепенно ще избледнява с времето.“

— Никога не съм си мислил, че ще остана в този град. Изглежда, съм привикнал към по-скромния живот. — Еди се ухили: — Пък и колкото повече мисля, толкова повече ми допада предложението на онзи приятел Девлин.

Ако имаш намерение цял живот да се занимаваш с имуществено право, предложението никак не беше лошо. Пък и за Роб беше доста успокояващо да знае, че Еди се е установил някъде наблизо. Колкото и да бяха различни, двамата се разбираха чудесно. Беше също като да имаш брат — на кръвната връзка винаги би могъл да разчиташ.

— Всичко е заради връзките ми — продължаваше Еди. — Той знае, че познавам доста хора тук, във Вашингтон. Столицата е център на една паяжина, която се разпростира върху цялата страна. Дик Девлин има огромни амбиции. Създал е цяла верига от магазини. Наследил е сума пари, а и добре знае как да ги увеличи. Между другото ти даде ли й годежен пръстен?

— Не. Как бих могъл да й го купя?

— Всяко момиче трябва да получи годежен пръстен. — Забелязал гримасата на Роб, той додаде: — А момиче като нея — във всички случаи. Ще изглежда неприлично, ако няма. Не е необходимо да бъде „звездата на Индия“, а нещо съвсем обикновено.

— Не мога да си позволя дори нещо обикновено.

— Но нали ще получиш заплата?

— След около два месеца.

— Виж какво. Купих си един часовник от магазина на Асъмбли Стрийт. Ще те заведа. Ще разкажеш за предстоящото си назначение при съдията Солмън. Ще гарантирам за теб, а ти ще се разплатиш след първата си заплата. Става ли? Трябва да го направиш, Роб.

— Е, добре. Води ме.

Всичко около него се въртеше с главоломна скорост напред и назад във времето. Една сутрин, когато се събуди, дори му се стори, че чува скърцането на вратичката и кудкудякането на кокошките в двора.

Къде съм? Кой съм аз?

Хотелът бе разположен в центъра на града, в непосредствена близост с парка, който разкриваше гледката на множество сребристи езерца. Пред входната му врата, в пълен контраст, се наблюдаваше типичната градска гледка: множество туристи, понесли куфари с налепени по тях чуждестранни етикети; жълти таксита и натоварено движение под палещото слънце. От това място, стига да ти се прииска, би могъл да отидеш до всеки музей, концерт, театър или магазин в Манхатън.

— Това е като „Хиляда и една нощ“ и също толкова дни — удивляваше се Роб.

— Приличаш ми на дете, което отваря подаръка за рождения си ден.

Двамата обикаляха улиците, уловени за ръце. Елън бе трогната от удивлението му. Всичко, с което бе свикнала като с нещо обикновено по време на обучението й в колежа, и честите пътувания за него беше нещо ново. Едни от витрините бяха пълни с ценни издания, други показваха внушителни колиета, положени върху черно кадифе. Посетиха всички музеи, пълни с римски статуи или мумии, положени в саркофази. Галериите им предлагаха богати експозиции от творби на импресионисти, експресионисти и кубисти. Вечеряха в пълни с цветя и осветени от кристални полилеи ресторанти. Хапваха „по нещо италианско“, ако трябваше да се използва един от любимите изрази на Еди. Опитаха гръцката кухня, китайската и какво ли още не.

Веднъж танцуваха на един покрив под усмихнатите погледи на възрастни дами, съпровождани от съпрузите си. Елън си помисли, че те навярно си спомнят безвъзвратно отминалата младост. И там, пред всички тях, тя вдигна лице и целуна Роб по устните.

— Може би си мислеше, че след като ми е за първи път, ще се чувствам уплашена или смутена? — попита го, докато лежаха будни същата вечер.

Той се засмя:

— Ти? Не. Знаех, че няма да е така.

— Искам да знаеш всичко за мен.

— Това, което още не знам, ми предстои да науча. Имаме пред себе си целия си живот, скъпа.

Понякога, събуждайки се рано сутринта по силата на дългогодишния си навик, Роб отиваше до прозореца и наблюдаваше как последните електрически светлини над града угасват. Зад него, в леглото, първите лъчи на деня докосваха спокойно спящата Елън. Той размишляваше за мистерията на съня. Докато тя лежеше неподвижно, дълбоко в нея мислите й будуваха. Отдавна изживени неща се връщаха, за да бъдат най-вероятно забравени още в мига на пробуждането. Питаше се какви ли са нейните сънища и дали той е част от тях. За хиляден път се опитваше да си обясни неимоверната сила, която го бе тласнала към Елън и нея към него. „Това е просто химия“, казваха хората, което, все едно, не обясняваше нищо. Много повече смисъл имаше в мисълта за искрата, подпалваща огъня, или за семената, които покълват след дъжда.

Когато тя се раздвижи и отмести ръката си, светлината също се премести и заблестя в пръстена на ръката й. Той беше глупаво малко късче метал, което нямаше кой знае каква стойност. Но като символ той беше безценен. Това беше неговият залог.

— Вземи по-малкия — бе настоял Еди. — Тя ще оцени качеството, а не големината. Дори и да можеше да си позволиш големия, той не би бил подходящ за нея. Не е в нейния стил. Нито пък на Уилсън Грант — бе допълнил с неизменната си всезнаеща усмивка.

Да, тя беше нещо наистина първокласно. Да върви до нея, толкова стройна и грациозна, излъчваща нещо, което кара всеки мъж да се обръща след нея, всичко това караше сърцето му да се свива. И я видя отново такава, каквато щеше да си я представя винаги: тя се приближава към него, облегната на ръката на баща си, с късия си воал, развят от бриза, и с белите панделки, спускащи се от сватбения й букет. Неговата любов! Само негова!

Онзи първи път в леглото той бе целунал нежната ямка на шията й. Беше обзет от благоговение, от благодарност за тази неизмерима радост, за копнежа, който се бе оказал оправдан, за живота, който си струваше.

„Никога няма да я нараня — закле се той, докато я наблюдаваше как спи. — Няма да й причиня болка нито за миг. Господ да ми е на помощ, ако съм казвал това и преди, и дано същият бог ми прости.“

Защото има ли човек, който да не греши?

В Марчфийлд Лили също я видя и типично по женски забеляза ефирния плат на роклята, дантеления воал и букета от бели ириси. С помощта на лупа подробно бе разгледала снимката във вестника и бе открила малките диаманти, украсяващи ушите на младоженката. Значи ето я и нея, мисис Роб Макданиъл, облегната на ръката на съпруга си, мистър Роб Макданиъл.

— Е, след като вече я видя, защо не я изхвърлиш? — обади се майка й. — Ще се почувстваш много по-добре.

Без съмнение това беше истина, но въпреки всичко снимката остана скрита в едно чекмедже на скрина заедно с другата, излязла в местния вестник, която бе запечатала дипломирането на Роб.

До този момент, шест месеца по-късно, Лили не можеше да потвърди от личен опит верността на старото клише, че времето лекува всичко. Не, то не я бе излекувало, само потулваше случилото се. Агонията й продължаваше. Номерът беше само да не го показва.

Първите дни бяха най-тежки, но първият й работен ден беше най-лош от всички.

— Миналия ден видях една хубава кола пред вратата ви — започна една съседка веднага щом Лили се бе появила на стълбите. — Сигурно е била на Роб, а?

— Да, негова беше.

— Е, вече не остана много, нали?

Лили я погледна с невиждащи очи.

— О, да… Искам да кажа, не… Извинявай, трябва да побързам. Закъснявам. — И буквално се бе втурнала по улицата.

В библиотеката я посрещнаха обичайните въпроси.

— Двамата с Роб решихте ли къде ще живеете?

— Не, все още не.

— Е, това е отговорно решение, нали? Хората искат да се установят веднъж завинаги.

Изглежда, тези добронамерени забележки нямаше да имат край. Докато един ден тя не реши да разкрие истината на една от библиотекарките. В сградата работеха четири жени, но точно тази едва ли щеше да я разбере и щеше да разпространи новината мигновено. Както и стана.

Нямаше повече въпроси. Вместо това всички се опитваха да я разведрят и да се отнасят добре с нея. Новината се беше разнесла из малкия град, или поне сред онези, с които Лили общуваше. Когато вдовицата от съседната улица я покани на кино в събота, тя беше весела, но и уверена, че всички я одумват. Раздялата й с Роб се бе оказала неустоима клюка.

Обаждаха й се познати момчета и я канеха на места, където обикновено ходеха младите хора: на кино, на заведение за по една бира или в друг град, пак за същото. Не беше еднообразието, което я огорчаваше — в края на краищата тя беше момиче от малък град и бе доволна и на това, нямаше какво повече да очаква. Болеше я, защото, където и да я заведяха, се оказваше, че е ходила вече там с Роб и всичко бе свързано със спомена за него: лицето, гласа му, смеха, грижовните му ръце.

И тогава, немного след като го бе видяла на снимката като младоженец, Лили предприе две стъпки. Унищожи изрезката от вестника. После съобщи на майка си, че напуска Марчфийлд.

— Ти ме изоставяш? — попита мисис Уебстър шокирана.

— Не толкова теб, колкото миналото си. Имам нужда да забравя всичко, а тук това е невъзможно.

— Надявам се, че е нещастен. Дано не преживее нито един хубав ден.

— Мамо, за мен това няма значение. Той все още е в мислите ми. Не мога да го превъзмогна. Едва ли някога ще успея.

— Къде смяташ да отидеш?

— В Мередит. Библиотеката там е доста по-голяма от нашата. Имат свободно място, а и заплатата е по-висока.

— Той провали живота ти.

„Да. Хиляди пъти да — мислеше Лили. Една лястовица правеше гнездо под стряхата на задната веранда. През последния един час бе направила поне двадесетина кръга, понесла сламки, сухи листа, дори няколко парченца канап. Тя си имаше цел и достатъчно сили, за да я постигне. — Докато аз нямам — размишляваше тя, — моята цел лежи сред килимите, посудата и сатена за сватбена рокля, която така и си остана неушита.“ И Лили стоя дълго неподвижна, за да не уплаши птичката.

Лицето на мисис Уебстър изразяваше тъга. Нейната дъщеря беше нещастна, тя заминаваше и я оставяше сама.

— Недей да тъгуваш, мамо — успокои я Лили. — Мередит не е толкова далече. Често ще се виждаме.

Настъпи продължително мълчание. Часовникът на главната улица отброи дванадесет и ударите завибрираха във въздуха. Денят продължаваше.

След малко мисис Уебстър се обади отново:

— Трябва да погледнем на нещата откъм добрата страна. — Едно от положителните й качества беше, че веднага след тъгата тя беше в състояние да търси положителното начало във всяко нещо.

— А има ли такава?

— Да. Може пък да срещнеш някой добър мъж в Мередит.

— Съществуват ли такива мъже?

— О, да, Лили, и ти твърде добре го знаеш.

— Така ли? Не, не мисля. Опарих се и вече се боя от огъня. Това е истината.

Шеста глава

1975 г.

Джули Макданиъл се роди през май, един месец преди годишнината от сватбата на родителите й. Имаше деликатни черти на лицето и по всичко личеше, че черната й коса ще бъде къдрава.

— Ще прилича на теб — каза Роб.

Той беше обзет от благоговение, от гордост и от някакво комично, замайващо объркване. Облегната на възглавниците в болничното легло, Елън вероятно се забавляваше. Всичко около нея изглеждаше безупречно — от дантелената нощница до обсипания с цветя перваз на прозореца и подаръците, обвити в розова хартия, които заемаха и най-закътаното място в стаята. Това раждане по някакъв начин бе развеселило всичките им приятели. В края на краищата беше доста старомодно да създадеш дете толкова скоро, докато замразеното парче от сватбената торта все още ставаше за ядене! За бога, изглеждаше сякаш тия двамата не са знаели как да се предпазят! Но истината бе, че тях изобщо не ги беше грижа. Когато най-после имаха възможност да проведат онези толкова дълго бленувани разговори, в които мъжът и жената се опознават, те взеха няколко решения, едно от които бе да имат четири деца. Артър, братът на Елън, беше доста по-голям от нея, така че контактите помежду им бяха сведени до минимум от самото начало, а Роб беше единствено дете, така че създаването на голямо семейство стоеше пред тях като първостепенно важна цел.

Той се наведе да я целуне, мърморейки:

— Толкова се гордея с теб. Не можеш да си представиш. Толкова се гордея.

— И защо? Защото съм родила дете? Това го правят всички.

— Не само заради това.

— А за какво друго? — Харесваше й да го дразни по този начин, за да го принуди да изрече думите отново. — Задето продадох илюстрациите и за другата книжка?

— Разбира се. Вече се готвя да се оттегля и да живея само с твоята заплата. О, много добре знаеш, че книгата много ми харесва. Но баща ти направо е на седмото небе. Дори съдията знае за книгата. Има намерение да купи няколко екземпляра за хлапетата на роднините си, веднага щом се появи по книжарниците.

— Мисля да напиша своя собствена история, а не само да илюстрирам чуждите.

— Твоят професор ще бъде много разочарован, ако го напуснеш.

— Обаче аз имам няколко страхотни идеи за книги. Например историята на кученце, което се казва Били. Вече измислих дори заглавието: „Били — рижавият сетер“. Картинките ще са чудесни.

— И как смяташ да го направиш, след като трябва да се грижиш за Джули?

— Не зная, но все някак ще се справя. — Увереността се разливаше по вените й като еликсир. — Ще си изработя своя система. Налага се, нали, след като ще трябва да стигнем и до номер четири?

Той стоеше и мълчаливо я наблюдаваше. В очите му тя прочете удивление; изражение, което понякога й напомняше човек, който след продължително гладуване най-после е бил поканен на банкет. И трогната, изрече нещо, което не бе имала намерение да казва:

— Татко ще дойде да поговори с теб утре, веднага щом се прибера у дома. Трябваше да е изненада, само че аз не мога да го крия повече. Няма да се издадеш, че знаеш, нали? Досещаш ли се за какво става въпрос?

— Съвсем не.

— Добре. Татко иска да те вземе на работа във фирмата си. Отдавна търсят човек, а кой би могъл да бъде по-подходящ от теб? О, виж ти каква доволна усмивка! Досещал си се. Знам, че е така.

— Е, признавам, че понякога се надявах да стане така. Но знаех, че са само трима съдружници и не смятат да разширяват фирмата, така че не съм очаквал много.

— Скъпи, мястото е твое. Татко е много доволен. Двамата ще се сработите добре. По една случайност съдия Солмън цяла година му говори колко е доволен от теб.

— Не знам какво да кажа.

— Знаеш, че няма да бъдем богати, фирмата е малка и заплатата ти няма да бъде кой знае каква.

Роб се усмихна.

— Въпрос на гледна точка. Бедността на един е богатство за друг.

— О, ти мислиш за къщата ни и за всички онези красиви неща на тавана. Наистина татко купи къщата, но всичко останало идва от семейството на майка ми. Макар че тя остави доста скромно наследство — дори ти трябва да се съгласиш, че е така. Не, татко никога не е бил богат.

— Като се изключи репутацията му, която единствено има значение. Трябва да чуеш онова, което се говори за него в съда.

— О, чувала съм го. Татко е известен като „човек с характер“.

— Точно така. С характер.

В стаята настъпи мълчание, което стресна Елън. Когато забеляза, че Роб се намръщи и се загледа в противоположния край на стаята, тя разбра, че предстои нещо важно.

— Какво има, Роб?

— Не бих искал — бавно започна той, — не бих искал да приема, ако ми предлагат само защото съм твой съпруг. Сигурна ли си, че не си го помолила да ми даде работата? Дори само с намек?

— Роб Макданиъл! От всички хора на света ти най-добре би трябвало да знаеш, че никой, дори и аз, не би посмял да помоли баща ми за такава услуга. Не. Прави го само защото много те уважава и иска да работи с теб.

— В такъв случай съм доволен. Поласкан съм — просто отвърна Роб.

Канторите на Грант и Тейлър се намираха в масивна къща, която в някаква друга ера, преди в града да се появят десететажните сгради, е била малък градски дом на проспериращо семейство с много деца. Само няколко такива семейства бяха останали да живеят на сенчестата улица, погълната сега от града. Повечето викториански постройки вече бяха заети от кантори на адвокати, лекарски кабинети, офиси на счетоводители и архитекти. И все пак, въпреки тази делова активност, по тротоарите все още имаше деца, които да карат велосипеди с три колелета, и звънецът на продавача на сладолед продължаваше да оглася топлите следобеди.

Подобни дреболии трогваха Роб. Те му напомняха, че в работата си няма вземане-даване само с напечатани документи, но и с хора от плът и кръв. Имаше нещо благородно, спокойно, дори научно в атмосферата на тези обикновени канцеларии, където старинен часовник отброяваше монотонно кръглите часове и по стените висяха исторически гравюри.

— Тази тишина ми напомня за погребално бюро. Не ти ли действа на нервите? — отбеляза Еди, който бе прескочил за един обяд.

— Напротив, успокоява ме. — Както винаги, Роб беше развеселен. Човек можеше спокойно да се обзаложи, че двамата с Еди са на противоположно мнение, и без да чуй разговора им.

— Бих предпочел да работя в кантора, която прилича на кошер, с всичкото му жужене и суетене.

— Разни хора, разни идеали, както винаги си казвал.

Грант и Тейлър заемаха втория етаж, а Роб делеше приземния с Джйм Джаспър и един начетен асистент, какъвто беше самият Роб преди две години. Джаспър беше с десет години по-голям от Роб. След време, когато един от двамата — Грант или Тейлър се пенсионираше, той щеше да заеме неговото място. Макар че не беше известно да имат някаква роднинска връзка с Грант, всички забелязваха приликата. И двамата имаха еднакъв маниер на говорене, навика да пронизват с очи събеседника и остри черти, които внезапно и по-често, отколкото можеше да се предположи, се отпускаха в любезно изражение.

— Предполагам — каза Джаспър, докато пиеше кафето и ядеше сандвича си зад бюрото, — че вече имаш ясна представа какво можеш да очакваш. Но ако имаш някакви въпроси, не забравяй, че съм тук, за да ти помагам.

— Онова, което знам, е съвсем малко. Известно ми е — както и на всички, — че това е семейна фирма, в смисъл че обслужвате едни и същи клиенти поколения наред, и съм възхитен, че е така. Моят тъст… — Той побърза да се поправи: — Мистър Грант и аз обсъдихме с какво трябва да се заема в началото. Бих искал — мистър Грант се съгласи, че трябва да опитам — да започна като адвокат. Струва ми се, в това съм най-добър.

— Така ми каза и Грант. Самият той е много добър адвокат, но напоследък — разбира се, това не е широко известно — не е добре със здравето и напрежението му идва в повече.

Роб кимна. Все още опитваше да си представи себе си в кантората, където щеше да прекарва сутрините си, както и там, където трябваше да се прибира вечер — приятния апартамент, в който Елън хранеше или къпеше бебето. Разсъждавайки върху това, той си позволи една лека усмивка.

— Трябва да се ожениш — бе казал на Еди. — Повярвай ми, чудесно е.

Еди бе отвърнал с характерния си смях:

— Разни хора, разни идеали.

Думите на Джаспър върнаха Роб към неотложните дела:

— Това е вълнуващ и доста объркан случай. Уилсън иска да го вземеш. Ще ти се наложи да газиш доста мътни води или най-малкото — да се поизмокриш. Клиентката ни, след като била уведомена от властите, че съпругът й е загинал в инцидент, който може и да не е бил случаен, се омъжва отново й има две малки деца. Сега, след тринадесет години, първият съпруг се появява някъде в Северен Мичиган. В общи линии това е цялата история, във всичките й емоционални, социални и финансови аспекти. Едновременно мистерия и трагедия.

— Всеки един човешки проблем, достигнал до съда, е или мистерия или трагедия — отбеляза Роб.

— Случаят ще бъде доста труден. Почакай само, докато се появи във вестниците. — Джаспър попита заинтригуван:

— Не се ли чувстваш обезкуражен?

— Още не. Предполагам, че коленете ми ще омекнат, когато за първи път се явя в съда по някое дело. — Погледът на Роб обходи цялата стая, украсена със семейни снимки и дълги редици книги в кафяви подвързии. — Но винаги съм искал точно това — добави, припомняйки си с усмивка как едва петнадесетгодишен бе ораторствал като Цицерон.

— Добре. Повечето от днешните студенти по право искат да се впуснат в бизнеса или в политиката и дори през ум не им минава да влязат в съда.

Роб поклати глава.

— Не и аз.

— В такъв случай ще събера всички материали и ще ги оставя на бюрото ти. Утре, след като ги прегледаш, ще отидем при Уилсън.

„Уилсън, помисли си Роб. Не мога да си представя да го наричам така, освен ако сам не ме помоли за това. Но досега не съм го нарекъл и «татко». Татко носеше гащеризон, наливаше газ и хранеше прасетата.“ При тази мисъл усети парещи сълзи да напират изпод клепачите му.

Неговият първи случай запълваше дните му, разплитайки се постепенно, възел след възел, като дълго въже.

Тъй като фирмата им беше малка, той трябваше да върши доста неща, с които в по-солидно предприятие не би се сблъскал години наред. Джаспър му бе споменал, че при всички случаи „поне ще се понамокри“, а ето че вече бе нагазил водата до глезените. Същият този случай с възкръсналия съпруг го отпрати във водовъртежа на събитията. Пишеше искове до съда за решение, събираше показания и присъстваше на всяко заседание в кантората на Грант заедно с Тейлър и Джаспър.

Като всеки, който чете вестници, Елън се вълнуваше.

— Значи, когато първият съпруг е извършил злоупотребата с банката, вече е бил вътре в игрите?

Роб се усмихна.

— Щом вестниците казват така.

— Ами къщата? Кой е истинският й собственик? Първият я е купил, а сега има нужда от средства за защитата си. Може ли наистина да предяви претенции?

Той отново се усмихна.

— Така ли пишат вестниците?

— Няма значение какво казват, аз мисля така: онзи е подхвърлил трупа, за да покрие следите си. След това е продължил да си живее на спокойствие.

— Номерът ти няма да мине, мила. Няма да успееш да измъкнеш от мен повече, отколкото от баща си.

— Добре, добре. И все пак ми прилича на сюжет за роман. Или интересен случай за някой психиатър.

— Горката жена е прекалено слаба да понесе онова, което й поднася животът. Иска ми се всичко да приключи бързо, но зная, че няма да стане.

— Но изпитваш удоволствие от всяка минута, в която си зает с това дело. Обичаш да разменяш остроумия и да разрешаваш загадки. Знаеш ли какво казва татко за теб? „Роб е моето момче.“ А това, изречено от него, е доста голяма похвала. Впрочем струва ми се, че ще те помоли да направиш нещо за Червения кръст. Семейството ми винаги е слагало благотворителността на първо място. Традицията идва още от прапрабаба ми. Надявам се, че ще кажеш „да“.

— Разбира се. — Изгаряше от нетърпение. Чувстваше как въодушевлението кипи във вените му.

Без изобщо да го осъзнава — толкова постепенно се бе случило, — той се почувства на мястото си. Беше му добре сред кореняците, които поколения наред отстояваха засвидетелстваното им уважение, изживяваха годините си сред едни и същи съседи и макар някои от тях да бяха доста богати, не парадираха с това. Караха обикновени американски коли, обличаха се просто, кърпеха дупките на скъпите си стари пуловери. Имената им се свързваха с всяка благородна кауза, на която щедро отдаваха всичко, което беше по силите им.

Джим Джаспър го помоли да му помогне в събирането на средства за пристрояване на ново крило на болницата, заведе го на благотворителна вечеря и му даде цял списък с имена на хора, към които трябваше да се обърне за дарения. След това някой от обществото на бившите възпитаници на правния факултет го покани за техен член.

— Веднага разпознах името ви, когато ми се обадихте за болницата — обясни той.

Роб никога не се бе задълбочавал в религиозните дела, но сега, след като Елън и баща й редовно посещаваха службите, той се приобщи към тяхната църква. Когато го помолиха да замести внезапно заболелия учител от неделното училище, той прие. По неведоми пътища, които би се срамувал да признае, откриваше нещо общо между прочувствените проповеди и работата си като адвокат.

Лидерът на градската благотворителна организация го привлече да работи заедно с него в комитета. И така от известно време името му редовно се появяваше в заглавията на вестниците.

Той се превръщаше в известна личност. И все пак много често, особено в неделните следобеди, когато двамата с Елън разхождаха Джули в количката — възможно най-скъпата, която можеше да се намери в магазините, защото бе подарък от Еди, — продължаваше да се учудва, че хората по улицата го поздравяваха.

— Кои са тези? — питаше Елън. — Ти като че ли познаваш всички.

Роб Макданиъл се бе превърнал в известна личност в града, където пристигна преди няколко години с никому неизвестна фамилия и имущество, което можеше да се побере в кола под наем. А все още не беше навършил тридесет години.

Много често, когато времето беше хубаво, Елън вземаше статива си и играчките на Джули и отиваше в парка, недалеч от апартамента. Ако Роб се прибереше по-рано — което се случваше много рядко — и не ги завареше у дома, знаеше къде би могъл да ги намери. В подножието на хълма, сред храстите, имаше пейки, където възрастни мъже четяха вестниците си, а младите майки гледаха децата си. Когато можеше, Елън се настаняваше далеч от тях, за да може да се съсредоточи върху работата си. От върха на хълма Роб можеше да ги разпознае по сламената шапка на Елън.

„Лесно изгарям“, беше му казала тя през онзи ден в кафенето и го бе заинтригувала против волята му. Мили боже, против волята му! И той се втурваше надолу по склона с мисълта, че единствената неприятна страна на работата му е прекалено дългото време, прекарвано далеч от Елън.

Джули го видя. Пълничките й крачета завъртяха педалите на червения велосипед с три колелета. Привързани с яркочервена панделка, черните къдрици подскачаха. Той трябваше да я вдигне и да я целуне по двете бузки. Имаха си ритуал.

— Три целувки. Ти забрави — каза тя.

— Не съм забравил. — Бръкна в джоба си и извади задължителната шоколадова целувка, единствената, която й позволяваха да изяжда на ден.

След това тя го поглеждаше лукаво и искаше още една.

— Три — казваше и разбирайки колко неизпълнимо е желанието й, избухваше в смях.

Елън беше бременна в третия месец. За да е в тон с дъщеря си, тя също бе вързала косата си с червена панделка.

— Трябва да видиш картинката на мама — обади се Джули.

Беше направена с пастели рисунка на червеношийки, сгушили се в снега, под надвиснали от небето сиви облаци. Джули веднага се разпореди.

— Мамо, прочети ми моята приказка.

— Още не съм я написала. Тя е само във въображението ми.

— Тогава ми я разкажи!

— Наистина ли измисляш приказки? — запита Роб.

— Ами да, струва ми се. Сутринта, докато двете с Джули гледахме няколко червеношийки из тревата, си припомних как веднъж четох, че ято птици отлетели на север преждевременно или пък снегът бил закъснял, така че птиците се изгубили във виелицата. Били премръзнали и щели да умрат до една, но хората спасили колкото могли и ги откарали със самолет обратно на юг. Не е ли това една чудесна история за деца? Ти как мислиш, Роб? Защо винаги трябва да рисувам илюстрации за чужди книги?

— Мисля, че идеята е прекрасна и че наистина трябва да престанеш да работиш за другите — отвърна той, обзет от нежност към това лице, взиращо се в неговото, което го караше да се чувства най-щастливия мъж на света.

— Виж — обади се Елън, докато се прибираха заедно. — Това е колата на татко. Чудя се…

Не им се наложи да се чудят дълго.

— От известно време в главата ми се върти една мисъл — каза Уилсън Грант — и днес, докато карах към къщи, внезапно реших, че трябва да ви я кажа веднага. Така че обърнах колата — и ето ме тук. Вижте за какво става въпрос: искам да направя с вас една размяна. Предлагам ви къщата срещу този апартамент, който е напълно достатъчен за мен, докато на вас скоро ще ви стане тесен. Ако вече не е.

— Той се обърна и огледа тесния коридор, където бяха стоварени колелото на Джули и наскоро изоставената бебешка количка.

— Татко! — извика Елън. — Но ти обичаш къщата. Живият плет, който сам засади, библиотеката с камината…

— Вярно е, но времето си минава и тя вече не е това, което беше. Знаеш, че сърцето ми не е съвсем наред, и ми се иска да направя нещата малко по-леки, да си давам повече почивка и да не се занимавам с градинарство. А за вас къщата е идеална. Елън, ти си родена и израсла в нея. Ето че сега и децата ти ще могат да растат там.

Тя отмести поглед. Баща й не обичаше да виждат вълнението му. Беше се опитал да го прикрие дори в деня, когато майка й почина. А това бе твърде емоционален момент. Почувства се дълбоко трогната. Сърцето му сигурно беше по-зле, отколкото признаваше, и вероятно усещаше приближаването на смъртта.

— Къщата ли, сър? Аз просто нямам думи.

— Е, тъй като е излишно да се приказва повече, да считаме въпроса за уреден. Ваша е. Артър не я иска, не му е необходима, докато на вас ще ви дойде добре, след като очаквате второ дете, а без съмнение ще дойдат и други. Елън винаги е казвала, че иска четири.

— Не виждам как бих могъл да ви благодаря за такъв подарък — каза Роб и повтори: — Такъв подарък.

Както често се случваше, Елън прочете мислите му. Веднъж той я бе завел в Марчфийлд и й бе показал къде е израснал. „За него това е същото — разсъждаваше тя, — както за мен, ако ми бяха подарили замък. — После бързо се поправи: — Но мястото ми не е в замък. Не би ми харесало. Докато мястото на Роб е точно в старата ни къща, с мен самата. Ще спим в спалнята на родителите ми, в същото огромно легло. Стените ще бъдат с приятния зелен цвят на свежи листа. Стаята на Джули ще бъде в бяло и синьо. А на бебето — е, зависи.“ И в гърдите й се надигна сладостно предчувствие.

— Разбира се, ти трябва да очакваш, че в недалечно бъдеще ще станеш наш съдружник — говореше в този момент баща й на Роб. — Ти надмина нашите очаквания. Сам Тейлър и Джим Джаспър имат високо мнение за теб, както сигурно знаеш. Начинът, по който се справи с делото Хоуторн миналия месец, впечатли всички.

— Бях доста нервен — отвърна Роб. — Това беше първото ми самостоятелно дело. Страхувах се, че съзнанието ми изведнъж ще се изпразни и аз ще се изложа, ще се проваля като първия глупак.

— Това е естествено. В началото и аз изпитвах същото. Но ти се справи доста добре с противника си, Роб, макар че той е човек със завидна репутация. Честно казано, преди това не бих заложил на теб.

— Струва ми се, че най-много ми помогна мисълта за момчето и оная негова дребна кражба. Нямало е никакъв шанс с ужасния си баща и всички останали неприятности. Не заслужаваше наказанието, което му поискаха. Така че направих каквото зависеше от мен.

„Да, помисли Елън, той изглежда точно като човек, на когото хората биха могли да разчитат. Никой не би сбъркал с него.“ Другите го долавяха. Това личеше в начина, по който го гледаха, докато му задаваха въпросите си и очакваха отговорите му. Толкова често бе ставала свидетел на това и винаги се бе чувствала горда и страхотна късметлийка.

На последната картинка в края на книжката на Елън цяло ято червеношийки беше накацало из тревата и по дърветата.

— О, прекрасно е! — каза Роб. — Справи се чудесно, Елън. Почти мога да ги чуя как пърхат с крила и чуруликат.

— Надявам се. Доста се постарах, докато изгладя всяка дума. Всичко трябваше да бъде простичко, за да го разберат децата, но и много красиво. Просто и красиво като стих.

— Не знам какво да кажа. Възхищавам се от теб, мила.

— Почакай! Та тя още не е издадена.

— Това е книжката на мама — авторитетно ги прекъсна Джули. — Тя я написа съвсем сама, татко. Сега бедните птички отново се чувстват добре, на топло са и имат какво да кълват. Вече го няма лошия сняг.

— Джули се вълнува колкото мен — отбеляза Елън. — Но вече минава седем и тя трябваше да е в леглото. Ще я заведеш ли, Роб? Струва ми се, че няма да ми стигнат силите да изкача стълбите.

Той я погледна и двамата се разсмяха. Докторът ги беше предупредил, че може да се случи по всяко време тази седмица, затова тя почти не се отдалечаваше от къщи. Елън се чувстваше, а и изглеждаше като пъпеш, готов да се разпука.

О, животът беше прекрасен! През пролетта и лятото всичко вървеше гладко; баща й се беше изнесъл от къщата, за да се нанесат те. Завръщането в родния й дом беше за Елън като преобличане, сякаш животът беше дреха, върху която през интервали се появяваха нови шарки: първо Роб, после Джули, а ето че беше на път и още една нова.

Иначе всичко си беше постарому. Дори Били, вече доста остарял, лежеше в краката й. Единственото, което баща й бе отнесъл, бе портретът на прапрадядо им в униформата на Конфедерацията, тъй като „той се предава по наследство на мъжката страна на рода“. Между двата прозореца елхата, която майка й отглеждаше от времето, когато Елън бе още бебе, вече почти докосваше покрива с грациозния си връх. Зад стъклата надничаше есенната вечер, все още бледозлатиста там, където слънцето галеше дъбовете и моравата. В един ъгъл, близо до лехата с късни рози, имаше статуя на непозната древна богиня, полугола и с лютня в едната си ръка.

— Спиш ли? — запита Роб. — Защо не се качиш горе и не си легнеш удобно?

— Още е много рано. Не, просто си почивам. Гледам ужасната статуя на приятеля ти Еди и ме напушва смях.

— Не се притеснявай, можем да й намерим някое по-закътано място, от което все пак ще се вижда. Доста е неугледна, а? Но подаръкът е направен с добри чувства. Сигурен съм, че е много скъпа. Еди купува само скъпи неща.

— Ти много го харесваш, нали?

— Да. Той е приятен в компания и е изключително добър. Знаеш това.

Тя не се съмняваше в добротата му. А и не можеше да се каже, че й е неприятен. Просто й се щеше да не го вижда толкова често. Понякога се упрекваше за тези си мисли. Да не би, не дай боже, да се превръща в смешен сноб, който страни от него само защото маниерите и вкусовете му бяха различни от нейните? Или от тези на Роб? Не, не това беше причината. Определено не. Имаше нещо друго… Може би онова, което обикновено хората наричат „химия“. Вероятно чувствата им бяха взаимни. Той не им идваше на гости често.

— Винаги съм се чудила — каза тя — какво кара Еди да продължава да стои тук, вместо да замине за Ню Йорк или да се установи във Вашингтон, където са всичките му връзки, за които постоянно говори.

— Причината е, че най-стабилните му връзки са именно тук. Ричард Девлин е решил да съсредоточи бизнеса си тук. Иска някой ден, след като натрупа състояние, да влезе в Сената.

— И Еди ли ще натрупа състояние?

Роб повдигна рамене.

— Кой знае? Участва с малък дял във всички сделки на Девлин. Спомена ми нещо такова, когато се видяхме миналия ден на обяд. Е, има достатъчно пари, за да си го позволи.

— Колко често се виждате?

— Винаги, когато идва тук. Струва ми се, че прекарва живота си по самолетите. Но пък му харесва. Сега ми кажи ти как се чувстваш.

— Е, трябва да призная, че ще се радвам отново да се видя слаба. И да видя лицето на бебето.

— Ще бъде прекрасно лице. Като на дете, правено с любов, както казват хората. Питам се дали има истина в твърдението, че винаги можеш да познаеш дали детето е плод на страстна любов. Не ми звучи много научно, но кой знае? Може и да е истина.

Когато коленичи до стола й, тя улови лицето му между дланите си и го целуна.

— Може. Погледни нашата Джули.

— Тя е моята душа, моята миниатюрна Елън.

— Можеш ли да повярваш, че вече ходи на ясли?

— Не бих се изненадал, ако я видя в детската градина заедно с петгодишните. Толкова е умна.

— Да, но не прилича на онези досадни, преждевременно развити хлапета, с които родителите обичат да се хвалят.

— Но определено е наясно какво иска. Знае как да се умилква и да те очарова, също като теб.

— Наистина ли се „умилквам“?

— Но не и от първия ден. Тогава просто ме погледна с тези зелени очи на русалка.

Внезапна болка присви Елън и я накара да изкрещи. Тя стисна страничните облегалки на креслото и се стегна, за да посрещне следващата.

— Какво има? Добре ли си?

— Добре съм. Но ми се струва, че няма да изтрае още една седмица. Като че ли много бърза.

Роб слезе по стълбите на болницата и спря на тротоара, където веднъж двамата с Елън се бяха престорили, че са се срещнали случайно. Разсмя се, развеселен от спомена и от радост, че горе, в детското отделение, лежеше неговият син.

Син! След него вече нямаше да го интересува полът на следващите. Беше получил каквото искаше — момиченце като Елън и момченце, което — както се надяваше — щеше да прилича на него и да харесва онова, което харесваше и той. Двамата щяха да скитат заедно, да играят бейзбол, да си говорят за света. Синът му щеше да бъде сериозен, но не прекалено — просто едно умно и любвеобилно дете.

И ето че той беше тук, в люлката си.

— Пен — измърмори Роб, решил да го кръсти на майка си Дела Пенингтън. — Пен. Моят син Пен.

Тогава се сети, че може да изпуши една пура. Беше придобил този смешен навик. Всички в кантората пушеха цигари, с изключение на тъста му, който пушеше пури. Все пак от него се очакваха именно пури, затова се запъти към будката за цигари.

— Ей, какво правиш? — попита Еди.

— Както виждаш, купувам си пури. Елън току-що роди момче.

— Та това е чудесно! Как ще го наречете?

— Пен. Доста е едър.

— И, надявам се, за негово добро, да прилича на Елън.

— Не прилича на нищо друго, освен на здраво бебе. Плешиво, със сбръчкана кожа.

— Е, поздравления. Ела с мен и ще ти купя една вратовръзка за случая. Тръгнал съм да си търся костюм.

— Тук? Прекалено е скъпо за мен, Еди. Не ми е по джоба.

Стояха пред една витрина, където бяха изложени ирландски сака от туид, италиански костюми и шотландски кашмирени пуловери.

— Хайде да влезем. Какво толкова има в това един приятел да ти подари вратовръзка?

Така Роб бе замъкнат в магазина, където с благодарност получи красива копринена вратовръзка и бе принуден да даде мнението си за новия костюм на Еди.

— Правен е по поръчка — говореше Еди. — Личи си по начина, по който стои опънат в раменете. Нито една гънка. Трябва да пробваш.

— Нямам нищо против една-две гънки. Какво значение има?

— Голямо, приятелю. Длъжен си да изглеждаш изряден.

Въпреки пурата между пръстите и бащинската му еуфория Роб изпита раздразнение. Рамене! Гънки! Глупости! Тъкмо понечи да си тръгне, когато от улицата влезе някакъв човек и поздрави.

— Мистър Макданиъл, нали? Или е той, или негов двойник.

— Не, не е двойник, сър.

— Името ми е Трескът. Боб. О, здравей, Еди. Вие двамата познавате ли се?

— Всъщност сме стари приятели.

— Е, няма да ви натрапвам присъствието си. Само исках да кажа на мистър Макданиъл, че вчера бях в съда, в очакване да ме призоват, и чух аргументите му. Бях впечатлен. Наистина впечатлен. Бяхте изключително убедителен. Разгромихте противника си за по-малко от пет минути.

— Много благодаря.

— Боб от „Лениън, Бърнс и Фиш“ — обясни Еди.

Сега беше ред на Роб да бъде впечатлен, но тъй като не почувства нищо подобно, той само си придаде любезно изражение и кимна.

Няколко минути по-късно, след като костюмът на Еди беше опакован, двамата излязоха отвън.

— Приятен човек — отбеляза Еди, — но нищо повече от дребен чиновник. Никога няма да се издигне, да стане съдружник. Мисля, че е започнал да го осъзнава.

— Много жалко — откровено каза Роб. — В смисъл, ако наистина има желание „да се издигне“.

— Добре де, а защо не? Щом се озовеш в такава фирма, неминуемо искаш да се изкачиш на върха. Впрочем такива фирми те карат да работиш като роб, независимо дали си на върха, или на дъното. Имам контакти с всички адвокати на Дик и открих, че всички са еднакви. По Западния бряг, по Източния бряг — всички са еднакви. Но всички печелят! Особено от пазара с недвижими имоти и от строителство.

— Да, предполагам — отвърна Роб.

Тръгнаха към паркинга. Джули бе останала сама с жената, която се грижеше за нея, откакто Елън бе в болницата, и той бързаше да се прибере.

— „Лениън, Бърнс и Фиш“ е компанията, в която ти трябва да работиш.

— Какво? — Роб спря с ръка върху дръжката на вратата. — И защо? Много съм си добре и там, където съм.

— Вярно, но не може да става и дума за сравнение. Твоят Уилсън Грант е отживелица. Провинциален адвокат с разните му там завещания и два-три по-интересни случая, с които адвокат като теб може да се справи с лекота. Така не се правят пари.

Ако не бързаше толкова, Роб би поспорил с приятеля си. Но, от друга страна, не си струваше да обсъжда с него този въпрос. Пари! Съдията Солмън вероятно изкарваше за година толкова, колкото всеки от съдружниците в „Лениън, Бърнс и фиш“ беше в състояние да спечели за месец. Но как би могъл да накара Еди — или когото и да било друг — да разбере, че най-много от всичко искаше да заеме именно неговото място?

— Освен това не ти ли се струва странно един независим човек като теб да се държи за пешовете на тъста си?

Роб рядко се ядосваше, но този път избухна.

— Щом ще си разменяме обиди, нека ти задам един въпрос. Наистина ли смяташ, че се занимаваш с право? Това ли е амбицията на човек, завършил престижен правен институт — да се влачи след някакъв бъдещ магнат, докато той заграбва земята и унищожава природата? Това ли е, питам?

Еди пламна. Изглеждаше толкова наранен, че гневът на Роб моментално се смени от съжаление. „Това беше удар под кръста, помисли той. Най-слабият в курса. Горкият Еди.“

— Съжалявам, Роб. Като споменах за тъста ти, не исках да прозвучи така. Аз естествено зная, че се оправяш сам. Но ти ме познаваш. Винаги имам добри намерения, само дето понякога просто говоря повече, отколкото трябва.

— Не ти се сърдя, Еди. И аз не трябваше да казвам онова, което ти наговорих.

За момент двамата останаха загледани един в друг, докато движението — коли и хора, забързани всеки по пътя си — се носеше покрай тях. „Може би, мислеше Роб, и той си спомня спретнатата стаичка, в която живеехме, когато станахме приятели, миризмата на бира и сос за спагети; джаза, който се лее от радиото; среднощната тишина преди всеки изпит.“

— Мисля си — меко каза Еди, — но не знам дали ще искаш да го чуеш… Ако не искаш, просто ме спри. Става въпрос за Лили.

Роб вдигна глава.

— Разкажи ми.

— Преместила се е. Намерила си е по-добра работа в централната библиотека в Мередит.

— Доста по-голям град, особено след Марчфийлд. — Това беше единственото, което успя да измисли.

— Да. Голяма стъпка нагоре.

— Сама ли е? Или с майка си?

— Сама. Но ти всъщност ме питаш дали се е омъжила. Не.

Само книги. Само жени, ученици и вероятно неколцина студенти през целия ден. А дали имаше с кого да прекарва вечерите? Надяваше се, че е така.

— Предполагам, че след като се е преместила, вече няма да мога да събирам сведения за нея.

— Няма нищо.

И отново се загледаха мълчаливо един в друг, докато Еди каза:

— Значи вече имаш две деца, Господ да ги благослови. Предай поздрави на малкия, на сина ти. Пен, нали?

— Да, Пен.

— Е, сигурно скоро ще се видим.

— Да, до скоро.

Той пое към къщи. „Престани да мислиш за това. Стореното си е сторено.“ Искаше му се Еди изобщо да не беше повдигал въпроса.

Били, заспал, както обикновено, под един храст, се разлая и размаха опашка, щом колата спря.

„Остарял е, отново помисли Роб. Трябва да си вземем кученце или дори две. Хубаво е децата да растат с куче у дома.“

Мисис Върнън се бе пенсионирала, но я бяха повикали за седмица. Тя застана на прага и силно прегърна Роб, цялата сияеща.

— Като си помисля само, че бях тук, за да прегърна мистър Грант, когато Елън и Артър се родиха. Не се чувствам толкова стара, но наистина съм.

— Съвсем не сте стара. Изглеждате млада като утрото, мисис Върнън. А къде е моята Джули? О, ето те! Казаха ли ти вече, че си имаме бебе?

— Дядо ми се обади.

— Ще го видиш вдругиден. Тогава ще го приберем. То е чудесно малко момченце. Прилича на твоята кукла Тими.

— И дрехите му ли са като на Тими?

— Не, все още не. Но ще му купим веднага щом порасне достатъчно, за да ги облича. Сини, като на Тими.

— С шапчица?

— Разбира се, че с шапчица. Ела. Дай ми ръка и да вървим да хапнем нещо. Сигурно си много гладна, а?

— Да, струва ми се. А може ли да го наречем Тими?

— Не, миличка. Той вече си има име. Виждаш ли, той си дойде с него.

— О! — замисли се Джули. — И как се казва?

— Пен — каза радостно Роб. Неговото момче. Неговият син. Пен.

Седма глава

1979 г.

Елън излезе от издателството, преливаща от жизненост и оптимизъм. И това беше в реда на нещата, защото бяха харесали книжката й! Нейните червеношийки бяха намерили своя дом в светлосиня подвързия с красива птичка отпред и снимката й на задната корица.

— От това става чудесен коледен подарък — бе казал издателят. — Не се ли радвате, че написахте собствена история и сама я илюстрирахте?

Да, тя се радваше. Дори бе пристигнала на срещата с готова идея за следващата книжка.

— Ще бъде за нашия сетер Били. Той умря неотдавна, след дълъг и щастлив живот. Зная, че има милиони книжки за кучета, но тази ще бъде нещо различно, обещавам. Моята дъщеря го обожаваше. Имам намерение да включа и нея в историята.

— Тя единствено дете ли ви е?

Издателят изглеждаше като добродушен старец и я караше да се чувства някак особено уютно, предразполагаше я. Затова отговори ентусиазирано:

— Имам си и син почти на шест месеца. Един ден ще трябва да напиша нещо и за него.

— Вие сте щастлива жена с двете си чудесни деца и с обещаваща кариера.

Докато вървеше по булеварда, тя осъзна, че продължава да се усмихва. Пък и кой ли би могъл да се въздържи? Всичко блестеше в тази ветровита нюйоркска пролет, толкова различна от пролетта у дома. Тук се бяха разхождали заедно: тя — съпруга от два дни, и той с туристическата си камера, вдигнал глава, за да изброи етажите на високите сгради. Бяха се наслаждавали на прекрасни ястия, бяха танцували; ето в тази галерия разглеждаха картини. Спомняше си, както всъщност помнеше какво ли не, че Роб особено се бе възхитил от някакъв пейзаж в модернистичен стил: тъмни корони на дърветата, млечнобяло петно, загатващо езеро, и лек намек за промяна на времето в небето. Тя бе решила да пожертва част от парите за медения месец и да я купи за офиса му, но той се бе противопоставил:

— Не, прекалено е скъпа.

Погледна часовника си. Имаше достатъчно време да направи някои покупки: играчки за децата; дребен подарък за мисис Върнън, останала да се грижи за тях, и нещо луксозно за Роб. Той винаги се бе противил срещу лукса — не за нея, а за себе си. Отново погледна часовника си. Първо магазина за играчки, защото там нямаше да се бави много, а после щеше да купи на Роб красива вратовръзка или може би един, дори два пуловера. Пък той нека си възразява! Едва ли щеше да дойде до Ню Йорк, за да ги върне.

Когато приключи с покупките, все още разполагаше с доста време, така че тръгна по Пето Авеню към парка и седна на една пейка, за да наблюдава онова, което баща й наричаше „парад на минувачите“. Движението беше натоварено, хромът блестеше на слънцето. Покрай нея минаваха интересни хора: раздърпани тийнейджъри, елегантно облечени жени, някои от които бутаха пред себе си красиви бебешки колички.

След известно време до нея на пейката седна една млада майка и обърна количката така, че Елън да може да вижда розовото бебе с розова шапчица.

— Очарователна е — отбеляза Елън. — На колко е?

— Шест месеца. Настоява да я подпирам с възглавници. Откакто се научи да сяда, не мога да я накарам да легне. Мисля, че е просто любопитна и не иска да изпусне нищо от онова, което става покрай нея — каза майката е известна гордост.

Както се очакваше от нея, Елън се засмя:

— Преждевременно развито хлапе.

— Съвсем не. На тази възраст те вече трябва да сядат.

— Сигурно съм забравила. Моето момиченце е на четири години.

Можеше ли Джули да сяда на шест месеца и беше ли толкова жизнена? Защото това бебе гукаше и размахваше усърдно дрънкалката си. Бог й е свидетел, че дъщеря й беше достатъчно жизнена в момента. Трудно й беше да си припомни каква е била преди години, като се имаше предвид колко бързо течеше времето и как месеците се сливаха един в друг неусетно.

Но Пен не се държеше като това дете. Мисис Върнън го наричаше „старче“, тъй като той никога не се усмихваше…

Но жената до нея беше приятелски настроена, така че Елън бе принудена да поведе разговор. Слънцето залязваше, в парка беше студено, вятърът ронеше цветовете от дърветата. Неочаквано безпокойство замени предишната й веселост. Нямаше търпение да се прибере у дома. Внезапно й се стори по-разумно да прекара оставащите часове до полета на летището, вместо да седи тук.

Самолетът имаше закъснение. Таксито до къщата улавяше всеки червен светофар, така че беше късно вечерта, когато най-после се прибра у дома. Джули вече спеше.

— Всичко е наред — каза мисис Върнън. — Никакви проблеми. А ти добре ли пътува? Мистър Макданиъл каза да ти предам, че има някаква среща в кантората, така че да не го очакваш преди единадесет.

— Как е Пен?

— Ами както обикновено. Малко се поизмъчих с него снощи. Исках да го накарам да млъкне, за да могат Джули и баща му да поспят, но иначе е добре.

— Опитва ли се вече да сяда?

— Не. Защо? Да не би да си очаквала някаква голяма промяна за два дни? — Понякога мисис Върнън говореше на Елън като майка на дъщеря. Тя си имаше свой интимен, мил начин да я дразни. — Може би по време на отсъствието ти трябваше да научи и азбуката?

— Не, но не трябваше ли вече да сяда? Започвам да се тревожа. Днес видях едно бебе на неговата възраст и през целия път си мислех, че Пен е слаб. Или…

— Нищо му няма на Пен. Храни се като вълче, а болните деца нямат апетит.

Безпричинни съмнения, ето какво беше онова, което я измъчваше. И то само заради онова дете.

— Познавам Джули като дланта си, както познавах и теб, така че зная какво говоря, когато става въпрос за Пен.

На горния етаж, където бяха стаите на децата, коридорът беше слабо осветен. Пен се беше свил под завивките. От кръглото му личице се виждаше само мястото, където обикновено се появяваха трапчинки, когато децата се усмихваха. Само дето той никога не се усмихваше. Поне това мисис Върнън бе принудена да признае. „Темерут“ го наричаше тя. Едно бебе? Темерут?

Повече от седмица Елън не водеше Пен никъде, най-малко пък до езерото. Разходката до мястото беше приятна и младите майки обичаха да се събират тук. Разговорите, естествено, се въртяха около скъпоценните им бебета. О, сравненията бяха нещо неприятно, мислеше си Елън, но нима всички, в това число и аз, не ги правим тайничко. Понякога дори не съвсем тайно, защото веднъж бе уловила многозначителните, любопитни погледи, отправени към Пен… Обзе я паника. Още утре, без да отлага нито ден, щеше да поиска извънредна консултация с лекаря.

— Да — каза доктор Полк, — неговото развитие е доста забавено, Елън. Вече го забелязах.

— Просто сте го забелязали?

— Исках да изчакам и да видя.

— Да видите? Какво? — Не бе имала намерение гласът й да прозвучи така остро, както очевидно бе прозвучал, защото в отговора на лекаря пролича опит да я успокои.

— Последното нещо, което бих искал, е да ви разтревожа. Очевидно не всички деца се развиват с еднакви темпове. При Пен нещата вървят по-бавно, това е всичко. Може и нищо да не означава.

— Може? Което значи, че може и да означава! — Сега вече в гласа й се чувстваше истински ужас. — А ние така и не знаехме, че нещо може и да не е наред. Били сме в „блажено неведение“.

— Вие виждате в това някаква катастрофа, Елън. Съвсем естествено е родителите да се притесняват, но няма смисъл да се паникьосвате предварително. Защо така изведнъж се разтревожихте?

— Разглеждах снимките и си припомних как беше при Джули. Пен е напълно различен. Когато не е разстроен, той е просто… глуповат. Едва сега го виждам. Как не съм го забелязала по-рано?

— Защото няма какво толкова да забелязвате. Щом установя нещо определено, ще ви се обадя. А сега се приберете и се успокойте. Кажете и на съпруга си да направи същото.

Обзе я някаква слабост, почувства ледена празнина в гърдите си, която й пречеше да се изправи. Имаше нещо нередно, което доктор Полк не искаше да й каже. Тя го харесваше. Когато го наблюдаваше как се държи с децата — весел със здравите и спокоен с болните, — тя винаги си казваше, че той е избрал най-подходящата професия. Но точно сега неговото спокойствие и любезност я тревожеха.

— Ние се въртим в кръг — каза Роб. — Доктор Полк се опитва да отложи неприятния момент, когато ще трябва да ни каже дали има нещо нередно, или не.

Тя знаеше, че Роб не разкрива напълно страховете си. Винаги съществуваше надеждата, че си въобразяват или пък че дори и да има нещо, то ще отмине.

Най-после Роб каза:

— Трябва ни и друго мнение. Доникъде не стигнахме с Полк, колкото и да е добър.

— Знаеш ли — подхвърли Еди, — мога да се свържа с някои хора в Ню Йорк и Вашингтон. Позволи ми да намеря най-добрия.

След като му благодари, Роб му обясни защо не могат да пътуват със самолет.

— Не можем да идем и с кола. Пен е доста буен. Не си струва усилието. Пък и там едва ли ще стане някакво чудо.

— Какво ще кажеш за частен самолет? Няма да висите по летищата, няма да има пътници, които ще се оплакват, че детето вдига шум. Ще пристигнете за нула време. Девлин с радост ще ви услужи със своя. Какво мислиш?

На Роб това му се струваше неразумно, затова се поколеба. И все пак човек никога не знае. Може пък да си струва. Може би.

— Ти си страшно добър към нас, Еди. Ще попитам Елън.

— Тя ще каже „да“. За детето би отишла и в Китай.

— Вярно е. Аз също.

Доктор Евън Мюлер седеше в плюшения си кабинет десет етажа над улицата. Елън бе уверена, че сега вече ще настъпи часът на истината. Мъжът зад бюрото излъчваше енергия и професионализъм, които, изглежда, липсваха на Рей Полк. Проницателният поглед и позата му говореха недвусмислено, че той се интересува от факти, а не от емоции. Беше почти заплашителен.

— Значи се връщаме там, откъдето тръгнахме? — запита Елън.

— Какво искате да кажете? Откъде сте започнали?

— Нашият лекар каза, че развитието му е забавено.

— Това е един от начините да се обясни.

— А какви са другите?

— Забавено или закъсняло е едно и също. Изразите се използват, за да заменят думата „бавноразвиващ се“.

Цялата стая се огъна, сякаш стените бяха направени от плат, заклати се като палатка и тя чу собствения си остър вик:

— Бавноразвиващ се! Което означава…

— Което означава, че детето няма да расте нормално — спокойно довърши доктор Мюлер.

— Но какво означава „нормално“? — настоя Роб. — Тази дума има ли изобщо някакво определено съдържание?

— Сигурно. Това съдържание може и да е определено ако не съвсем конкретно, то приблизително точно. Всичко зависи от това, дали случаят е в лека, средна или тежка форма. Тези с лека форма успяват да се приучат сами да се грижат за себе си, порастват и дори могат да се хванат на някаква проста работа. Така нещата вървят надолу, докато се стигне до най-тежките случаи, когато за болния трябва да се полагат грижи през целия му живот. Само времето може да покаже.

Роб наблюдаваше как тя се опитва да преживее удара. Когато Елън вдигна поглед към него, забеляза, че ръцете му трепереха. След този кратък момент той каза твърдо:

— Но засега не бихте могли да кажете нищо конкретно за Пен. Това ли се опитвате да ни кажете?

— Точно това.

Едва сега Елън осъзна колко трудно би било на Рей Полк, който познаваше и двама им и много обичаше Джули, да изрече думите, които бяха захвърлени като камъни в стаята. Вероятно не беше лесно и за този мъж тук. Някъде под тях ревяха двигателите на коли, бързащи хора натискаха клаксоните, а Пен Макданиъл току-що беше обречен. В една или друга степен — обречен. И едва сега сълзите й бликнаха.

— Позволете да ви попитам — настоя Роб. — Има ли нещо, което забелязвате, каквото и да било — моля ви, не ни спестявайте нищо, — което би могло да ви даде представа за тежестта на заболяването?

— Детето ви съвсем скоро се е научило да сяда, но все още нито пълзи, нито се изправя, така че според мен е доста изостанало в развитието си. И все пак не ми се иска да прибързвам с прогнозите си.

— Защо? Защо? — изплака Елън.

— Това философски въпрос ли е, или медицински?

— И двете — отговори тя.

— На първия не бих могъл да отговоря. Някой свещеник би казал, че така е отредил Бог. Докато лекарят може да ви изреди цял списък от обяснения: рубеола, алкохолизъм при майката, усложнения при раждането и така нататък. Но вие сте си направили всички възможни тестове и доколкото виждам от резултатите, не попадате в нито една от тези категории.

— Значи е едно от нещата, които просто се случват? Генетика? — попита Роб.

— Мозъкът е нещо сложно, мистър Макданиъл, невероятна паяжина от гени. Вие имате предвид дали не е вродено, нали? Защото бих могъл да ви кажа, че в почти шестдесет процента от най-тежките случаи става въпрос за наследствени увреждания.

Елън поклати глава.

— В нашите семейства няма подобни случаи.

В продължение на няколко минути никой не проговори. Паузата беше толкова странна, че тя се обърна към Роб.

Той заговори бавно:

— Имаше… Аз съм имал… такъв брат. Никога не съм го виждал. Починал е десет години преди да се родя. Предполагам, че никога не съм споменавал за него, нали?

Нещо сграбчи гърлото на Елън, парализира го така, че тя не можа да произнесе нито дума. Очите на Роб бяха широко отворени, сякаш и те бяха парализирани, изгубили способността си да мигат.

— Не — прошепна тя. — Никога не си го споменавал.

— И не ми е минавало през ум. Никога, никога не съм се сещал за него. Никой не говореше за това. Беше стара история.

Ти си знаел… Ти си знаел… Как само биеше сърцето й! Струваше й се, че ще се пръсне в гърдите й и ще спре завинаги.

— Ако не се беше случило това, вероятно никога нямаше да си го спомня.

Нейното малко момченце, нейното красиво, осакатено момченце!

Роб гледаше някъде над нея, към прозореца, в който между завесите се виждаше малка триъгълна част от небето. Когато се обърна, мълчанието му като че ли молеше за прошка.

— Какво знаеш за него? — попита тя шепнешком.

— Немного. Както казах, никога не говореха за него.

— Все трябва да са споменали нещо.

Тя видя, че той се срамува. И трябваше! Той е знаел и всичко това се случи по негова вина.

— Само, че е бил бавноразвиващ се. — Гласът му се извиси. — Искаш цялата истина, така ли? Бавноразвиващ се! В най-тежката възможна форма. Почти не е можел да говори. И за щастие е умрял от пневмония няколко години по-късно. Това е всичко.

— Животът понякога е доста суров — обади се докторът. Той също се чувстваше неловко. И бързаше да се отърве от тях. За което никой не би могъл да го обвини.

— Но трябва да посрещаме онова, което ни предлага, нали? При това с кураж и надежда, предполагам. Поне така казват — отвърна с горчивина Елън.

— Може и да не е толкова лошо. Ако е в лека форма…

Тя бързо го прекъсна:

— Само че вие не го вярвате. Дадохте ни ясно да разберем. Затова очаквам най-лошото. Не е зле да бъдем подготвени за момента, в който ще ни дойде до главите.

— Ако изобщо дойде — поправи я доктор Мюлер.

— С жена ми искахме да имаме и други деца — намеси се Роб. — Какво бихте ни посъветвали по този въпрос?

— Не, моля ви. Не искайте това от мен. Решението си е само ваше.

— Добре, можете ли да отговорите поне на това? Възможно ли е да падне гръм два пъти на едно и също място?

— Възможно е. И се е случвало. По тази причина много хора се замислят дали да имат друго дете. Други пък изобщо не се колебаят. А след като късметът им се усмихне, са доволни, че са поели риска.

— Благодаря ви, докторе — каза Елън. — Най-добре да тръгваме към летището и да се приберем у дома. Роб трябва да се върне на работа. А и след като научихме истината, няма какво повече да правим тук. — И с рязко движение тя избърса очите си.

Стиснаха си ръцете. Доктор Мюлер ги изпрати до вратата и подхвърли:

— Съжалявам, че не можах да ви кажа нищо хубаво, след като сте били толкова път. Най-странното е, че във вашия град живее един от най-големите специалисти в страната в тази област. Казва се Филип Лоусън. Не е доктор по медицина, а е психолог, практикуващ в университетската болница. Завежда клиниката за деца с увреждания. Изненадан съм, че не сте отишли първо там.

— Никой не ни е казвал за него.

Докторът сви рамене.

— Много жалко, макар че все още не е късно. Не смятам, че ще ви каже за случая и перспективите повече, отколкото вече чухте. Но това, което би могъл да направи, е да ви насочва, вас и детето, през годините, които предстоят. Ще имате нужда от стабилна ръка, на която да се облегнете. Ще поговоря с него, ако искате.

Отвън брилянтният ден беше почти болезнен. Елън искаше тъмнина, малко местенце зад плътно затворена врата. Непрекъснато се питаше какво ще прави. Когато миналата седмица преживяха земетресение, тези хора сигурно се бяха чувствали по същия начин, застанали сред руините. Но не, къщата, та дори и целият град можеха да бъдат построени отново, докато детето…

— Дай да го подържа, Елън — предложи Еди. — Ръцете ти сигурно са отмалели.

Тези думи привлякоха вниманието на Роб.

— Благодаря, Еди. Аз ще го взема.

— Двамата имахте тежък ден. Нека и аз да мина по реда си, стига само да не започне да плаче. За него съм непознат.

— Няма да има нищо против — каза Елън. — Ако иска да плаче, ще го направи, независимо кой го носи. Когато е спокоен, също му е все едно. Понякога ми се струва, че дори не разбира кой го държи.

— Съжалявам, че днес не излезе нищо — каза Еди. — Жалко. Трябва да е като че ли се движиш в лабиринт, в който след всеки завой се натъкваш на стена. Ще отидете ли да се срещнете с този Лоусън, или ви се струва безсмислено да изживеете всичко още веднъж?

— Ще отидем — въздъхна Роб. Денят се бе оказал безкраен. — Както сам каза, готови сме да идем дори до Китай, ако се наложи.

— Ето това правя или поне се опитвам: лекувам детето и окуражавам семейството. Понякога родителите имат нужда от повече внимание, отколкото детето — каза Филип Лоусън и се усмихна.

Часовникът на стената зад него — интересен старинен часовник, който висеше на верижка като джобен — показваше три. Бяха прекарали тук цял час, но все още не бяха забелязали никакви признаци на нетърпение от страна на Лоусън. Той седеше на стола, малко настрана от бюрото, скръстил дългите си крака. Беше висок почти колкото Роб и също като него излъчваше разум и търпение. Но за разлика от симетричните, приятни черти на Роб този мъж беше плешив и с изпъкнал орлов нос. Тялото му беше отпуснато, което рядко се наблюдаваше при Роб.

Тези наблюдения, без каквато и да било връзка с разговора, проблеснаха в съзнанието на Елън за секунда, докато течеше срещата.

— Досега никой не ни е казвал нищо конкретно, освен че перспективата е лоша — говореше в този момент Роб.

— Добре тогава. От тридесет и пет до петдесет коефициентът на интелигентност е нисък. До края на пубертета такива хора тепърва се научават на някои елементарни действия. Иначе казано, те са на нивото на шестгодишно дете. Между двадесет и пет и тридесет и пет способностите са силно ограничени и…

Елън протегна напред ръка.

— Струва ми се, че казахте достатъчно. Не мислиш ли, Роб? Ако това все още не е най-лошото, не искам да го чуя.

— Съгласен съм с вас — каза Лоусън. — Няма смисъл да пришпорваме събитията. Бъдещето ще покаже. Междувременно мислете за нещата, които можете да направите, а не за онези, които не можете. Както казах, не се изсипвайте. Имате нужда от малко дисциплина, полезни навици и ред. И спокойствие вкъщи, особено заради другото ви дете. Няма да е лесно.

— Срам ме е да го кажа — призна Елън, — че докато ви слушах, ме обзе отчаяние. Струваше ми се, че около нас се спуска нощ и слънцето никога повече няма да изгрее.

— Не бива да се срамувате, мисис Макданиъл. Бих се учудил, ако не се чувствахте по този начин. Но не бива да допускате състоянието да ви владее през цялото време.

— Съпругата ми е писател и илюстратор — с мрачна гордост се намеси Роб. — Тази година излезе първата й книга.

Думите му подразниха Елън. Бяха глупави. Защо изобщо някой би се интересувал от нейната книга?

Но докторът кимна одобрително.

— Това е добре. Хубаво е жената, която обикновено поема повечето грижи в такива ситуации, да има и допълнително занимание.

— Не мога да си представя как би могла да продължи, като се има предвид състоянието на Пен.

— Ще трябва да намерите някой да ви помага, стига да можете да си го позволите.

— Да, ще се наложи.

„Може би мисис Върнън ще се съгласи, ако й предложим добро заплащане, мислеше Елън. Което означава допълнителен разход за Роб. Но той знае какво означава работата за мен.“

Беше време да си вървят. На вратата тя се извърна рязко.

— Докторе, моля ви. Казах, че не искам да науча най-лошото. Но това беше проява на малодушие, а ние наистина трябва да го научим.

Невероятно сините и спокойни очи на лекаря срещнаха нейните и отговорът му прозвуча тихо:

— Най-лошото? Евентуално, освен ако не стане някое чудо, специализирана клиника. Но вие вече го знаехте, нали?

— Да — отвърна тя. — Знаех го.

Осма глава

1983 г.

Роб се прибра късно. Долният етаж светеше, докато горе всичко беше тъмно, с изключение на стаята на Пен. Това означаваше, че отново е имал кошмари и Елън е отишла да го успокоява. Да се пита човек какви ли страхове биха могли да смущават съзнанието му, което изглеждаше напълно празно. Би могъл да помогнеш на едно нормално четиригодишно дете, да му покажеш, че в килера не се крие тигър, после да го прегърнеш, да го успокоиш и да го сложиш отново в леглото. Но какво би могъл да направиш за дете, което говори несвързано и, изглежда, изобщо не разбира какво му казваш? Смехът му беше толкова глуповат! А когато се опиташ да го развеселиш, то дори не се усмихва. Но трябваше да се признае, мислеше си Роб, че има известен напредък. Най-вероятно, казваше доктор Лоусън, Пен щеше да достигне развитието на осемгодишно дете и да спре дотам. Дотогава оставаха малко повече от три години… Роб въздъхна и влезе в къщата.

Кабинетът със стереоуредбата, книгите и цветята, които Елън винаги държеше тук, бе любимата му стая. Огромният панорамен прозорец гледаше към моравата, където, както твърдяха, повече от век се извисяваше разкошният бук. Вечер, след като Джули си легнеше, той се наслаждаваше на най-приятната част от деня, водейки разговори с Елън, слушайки музика или пиейки кафе след вечеря.

Сега, застанал на прага, той почувства разликата с цялата й значимост и отрони дълга, тежка въздишка. Навсякъде се виждаха пораженията, нанесени от Пен: лампата, наскоро поправена, но все така разкривена, от която токът би могъл да го убие; кръглата локва вода от съборената на пода ваза с рози. Елън и мисис Върнън се опитваха да го държат под око всяка минута, но все пак постоянно ставаха някакви бели. „Не бих искал да съм на тяхно място, помисли си той. Моят офис е самото спокойствие в сравнение с това тук.“

Джули му липсваше. Всеки път, когато се прибираше късно, тя вече спеше. Но винаги беше в душата му. Толкова се тревожеше за нея! Вчерашната сцена беше ужасна. През целия трети клас бе събирала листа и растения, после ги бе подреждала в хербария си, старателно изписвайки имената им. Учителят й бе казал, че нейният хербарий заслужава най-високата оценка. А Пен го беше унищожил. Горкото малко момиченце! Но, от друга страна, размишляваше Роб, не трябваше ли да каже също така и „горкото малко момче“? Той не беше лош. Не беше и злонамерен. Просто не можеше да разбере.

Въпросният хербарий лежеше на бюрото, където Елън се бе опитала да поправи щетите. Той се приближи да види дали имаше някакъв успех, когато нещо друго привлече погледа му. Беше дебела тетрадка, подвързана с червена кожа — дневник, започнат преди пет години. Беше отворена. Нямаше представа, че Елън си води дневник. В такъв случай тя сигурно не е искала да разбере. Е, това си беше нейно право. Стабилният брак не означаваше ограничаване на личната свобода. Но тя вероятно бе напуснала стаята доста припряно, щом го е оставила отворен. И уважавайки правото й на усамотение, понечи да го затвори. Тогава нещо го стресна, затова го препрочете отново и погледна датата: миналия месец.

„Днес Джули ме попита дали ще трябва да се грижи за Пен, когато порасне. Каза, че го мрази, защото приятелките й не го харесват. Никой нямал брат като него. Сърди се, че сме го родили. Но все пак виждам, че е объркана от собствения си гняв. Опитах се да разпръсна тревогата й, но е толкова трудно да обясниш подобни неща на едно осемгодишно дете.“

Осъзнавайки съвсем ясно, че не трябва да го прави, Роб отгърна предните страници. Беше започнала да води дневника си малко след като Пен бе навършил две години. Тогава Джули трябва да е ходела на детска градина. Спомняше си колко горда беше тя първия ден, защото можеше вече да пише името си с печатни букви и да разчита дори някои думи.

„Джули казва, че Пен е глупав. «Защо не си вземем друго бебе? Някое хубаво. И да изпратим Пен някъде?» Господ ми е свидетел, че искам да имам друго дете. Но как да се осмеля? Би било грях да рискувам отново да ми се случи подобно нещо. Бих искала да заплача. И наистина често плача.“

„Съпругът и съпругата трябва да общуват помежду си, помисли си Роб. Поне така ни казват. Но ние отдавна си казахме всичко, което може да бъде казано. Защо да се повтаряме? Вече не зная какво трябва да чувствам. Не искам да се чувствам студен, стар и уморен, но ето че често ми се случва.“

„Казвам й, че Пен е добро момче и всички трябва да му помагаме. Още докато й говорех, се запитах: да, да му помагаме, но как? Докъде ни доведоха всичките ни усилия? Изглежда, доникъде. Той не си играе с играчки, само ги разхвърля навсякъде. Но доктор Лоусън твърди, че трябва да бъдем търпеливи.“

Роб се зачете няколко страници по-нататък.

„Мили боже, та тези ясли са на светлинни години разстояние от онова място, където Джули се чувстваше толкова щастлива! Когато ги видях за първи път, бях ужасена. Трудно е да се повярва, но има деца, които са по-зле дори и от Пен. Какво търпение трябва да имат учителите!“

Тяхното търпение наистина беше дало резултати, освен ако промените са щели да настъпят така или иначе, размишляваше Роб. Но каквато и да беше причината, сега, вече четиригодишен, Пен най-после се бе приучил да ходи до тоалетната и да се храни сам. Не бяха се надявали, че това ще стане някога.

Ако можеше да продължи да ходи на ясли, може би… може би… Но те се намираха на двадесет километра от дома им, което означаваше два пъти по двадесет километра всеки ден за Елън. Най-лошото от всичко бе, че Пен мразеше да се вози в кола. Беше невъзможно да се шофира, докато той се мяташе на всички страни, крещеше и виеше, сякаш го измъчват. А и кой би могъл да каже, че не е така в известен смисъл? Наложи се да се откажат от онези ясли, а наблизо нямаше други подходящи. И Елън и мисис Върнън трябваше да поемат всички грижи.

Въздишайки, Роб отгърна още няколко страници.

„Още първия ден, когато доктор Лоусън предрече бъдещето, си помислих, че присъствието на такова дете ще бъде много тежко за Джули. Да, тежко е и за всички нас. Опитвам се да работя, но не съм направила друго, освен няколко изречения и скици, които не доведоха до нищо. Нямам нито ентусиазъм, нито сила, нито време. Тревожа се и за Роб. Той работи часове наред под огромно напрежение и се прибира у дома, за да бъде подложен на друго. Когато казах на Фил, той ме посъветва да излизаме заедно от къщи колкото може по-често…“

Фил? И откога за нея той е станал Фил — учуди се Роб.

„Понякога, когато напускам кабинета му, се чувствам съживена. Той има толкова смело, спокойно и мъдро виждане за живота. Той е реалист. Не ме залъгва с празни приказки, които само ме дразнят, като тези, че дете като Пен може да сплоти семейството и да те приучи на съчувствие или пък че всичко е въпрос на «натрупване на опит». Как се осмелява да ми говори по този начин жена, която разхожда наоколо три или четири здрави деца?“

Това беше вярно, но, от друга страна, много хора, в това число и Джаспър от кантората, ги съветваха да направят точно обратното. „Изпратете момчето някъде, където ще се грижат добре за него. Не се измъчвайте, Роб. Вие също заслужавате да поживеете. Изпратете го някъде.“ Но те не бяха негови бащи. Не бяха виждали сладостта в невинното му лице, в бебешките му думи, в задоволството му от вида на сладоледа…

Продължи да чете.

„Изпитвам омраза към себе си, когато съм раздразнителна с Роб или когато знам, че той иска да правим любов, а аз съм твърде изморена. Понякога, дори когато не ми се иска, се преструвам. Мразя се, когато ме връхлитат шокиращи мисли. Презирам се, когато изпитвам желание Пен да умре и да избави всички ни. Най-голямата лудост е, че все още го обичам. Всяка нощ се моля никога, никога да не страда и да има кой да се погрижи за него след смъртта ни. Фил твърди, че това съвсем не е лудост, че повечето хора се борят с противоречиви чувства, въпреки че никога не биха си го признали.“

Ти също, Роб Макданиъл, колко пъти си пожелавал детето да умре и да ти върне свободата? Припомни си ужасната случка от миналия месец, когато с Елън, прекрасна в роклята от черна дантела, танцувахте за първи път от бог знае колко време насам и тогава дойде обаждането — нещо рядко от страна на мисис Върнън, чието търпение трябва най-после да се е изчерпало: „Приберете се веднага. Пен издърпа покривката на масата, всички съдове са изпочупени, роклята на Джули е полята с какао и тя плаче, а малкият падна по стълбите.“

Той не се беше наранил сериозно, беше само малко по-натъртен, което можеше да се случи на всяко дете, но все пак винаги разваляше всичко. И тази нощ се бе оказала капката, от която чашата преля… Трябва да престанеш да четеш, Роб. Дневникът не е твой.

„Джули се страхува, че ще се разболее като Пен. Уверих я, че нищо такова няма да се случи, че е невъзможно. Гледах я, сияеща с всичките си умения; виждах я с книга в ръка или да се упражнява на пианото, или да кара колело в двора на приятелката си, където се смееха, ядяха или се караха. После поглеждах към Пен и се опитвах да си го представя как прави всички тези неща. И тогава ме обзема гняв. Трагичната ирония тук е, че с всеки изминал ден той все повече прилича на Роб.“

Роб се облегна на бюрото и се загледа в думите, като че ли се взираха в него, подскачаха от страниците и сякаш бяха изписани с червено мастило.

„Как би могъл да забрави? Как? Фил казва, че е обяснимо нещо толкова неприятно, при това станало още преди раждането му, да е било погребано толкова дълбоко.“

— Много ти благодаря за това, Фил — измърмори на себе си Роб и продължи да чете.

„Двамата с Фил отидохме до специализираното училище, за което ми беше споменал. Мястото е много красиво, на четири часа път нагоре по склона на хълма. Но струва цяло състояние. Цената направо ме смая. Заявих на Фил, че не сме в състояние да си го позволим и вероятно никога няма да бъдем. Роб не е от адвокатите, които правят състояние, също както и татко. Освен това не ни се иска да пращаме Пен далеч от нас. Искаме да го задържим колкото може по-дълго, дори завинаги, ако е възможно.“

„Този Фил, изглежда, знае доста за делата ми“, недоволно мислеше Роб в момента, в който Елън застана на вратата.

— Какво правиш, за бога? — извика тя.

— Чета дневника ти. Не ми се карай. Знам, че нямам право, и ти се извинявам.

— Няма значение. Нямам тайни.

— Но си ядосана. Не се опитвай да го скриеш.

— Не съм ядосана, или поне не заради дневника. Изтощена съм. Да, и ядосана навярно.

— На мен, нали?

— Не съм казала това! Ядосана съм на съдбата.

Тя се отпусна на дивана. Беше му необходим само един поглед, за да разбере, че е прекарала тежък ден. Единият й чорап беше скъсан, лицето й бе зачервено, а блузата й бе провиснала на мястото на липсващото копче.

— Тежък ден ли? — запита, желаейки да изрази съчувствие, но вместо това установи, че гласът му звучи неубедително.

— По-добре попитай мисис Върнън.

— Не е необходимо.

— Избухванията му следват едно подир друго, Фил твърди, че това е като при децата, които плачат, защото не могат да обяснят какво искат. Позволих на Джули да вечеря у приятелката си Сю, защото исках да я държа настрана от Пен. Единственото нещо, което го успокоява, когато изпадне в такова състояние, е храната, Фил каза, че такива деца обикновено са склонни към преяждане, но ние не бива да отстъпваме. Нужно е само търпение. Евентуално, когато Пен поотрасне, няма да ставаме свидетели на подобни сцени.

— Кога започна да го наричаш Фил?

— Какво? Каква е разликата?

— Никаква. Просто попитах.

— Това е най-добрият ни приятел, за бога. Той е нашата опора. Нима не разбираш?

— Не трябва да се обиждаш, Елън. Какво толкова казах?

— Изглеждаше така, сякаш ме обвиняваш в нещо.

Той пусна куфарчето си на пода. Едва тогава си даде сметка, че го бе стискал в ръка от момента, в който беше влязъл в къщата.

— Мразя, когато се нападаме взаимно по този начин.

— Не мисля, че някога съм те „нападала“.

— Вярно е, че не се случва много често, но това е само защото си криела от мен. Нямала си ми доверие. Не знаех, че си се „преструвала“, когато сме правили любов.

— Вината не е твоя. Нима не разбираш? Просто понякога съм напълно изтощена и съм на предела на силите си.

Слухът му бе доста чувствителен и острото, рязко повишаване на тона й го разгневи.

— А какво мислиш, че ми е на мен? — извика той. — Измъчва ме чувство за вина. Нима смяташ, че не съм забелязал малките ти намеци? „Еди-коя си е бременна с четвъртото си дете.“ А ти не можеш да забременееш заради мен, заради сватбения подарък, който ти направих. Прав ли съм? Седя в кантората и слушам как Джаспър ми се хвали с чувството за хумор на сина си. „От него ще излезе голям комик“, повтаря той непрекъснато. Отивам да обядвам, а там всички говорят за синовете си: Малката лига, Клуба на скаутите, медицинския колеж — сама можеш да продължиш списъка. Само аз седя и мълча.

— Забравяш, че имаш и дъщеря.

— Аз? Аз забравям Джули? Чуй какво ще ти кажа. Дори и ако имах шест дъщери и нито един син, пак щях да бъда стопроцентово щастлив. Но това, че имам син, а всъщност го нямам, направо ме съсипва.

Тя се обърна към тъмнината, която се стелеше зад прозореца. В сведената й глава, в цялата й поза имаше нещо безнадеждно. И без да я вижда, той знаеше, че очите й са пълни със сълзи. Осъзнаваше, че в името на милостта и любовта би трябвало да спре дотук, но болката го караше да изрече онова, което беше по-добре да премълчи.

— Още и баща ти. Смяташ ли, че не знам за това, че идва на вечеря, когато аз имам някаква среща? И обикновено си намира някакво извинение, когато знае, че съм си вкъщи? Да не би да мислиш, че не чувам онези негови невинни забележки, като: „Не съм аз този, който ще дава съвети. В нито един от двата рода не е имало такова дете, а семейната ни история е започнала седем поколения преди мен.“ О, тази си я спомням прекалено добре. Всъщност помня ги всички.

Без да се обръща, все още с лице към прозореца, тя отвърна:

— Може би си прекалено чувствителен. Какво искаш да направя по този въпрос?

— Нищо. Искам невъзможното — всичко да стане такова, каквото беше.

— Ние и двамата сме затънали в самосъжаление, това е проблемът ни. Фил каза, че трябва да престанем, иначе наистина ще се удавим.

Пак Фил. Какво пък, щом й помагаше, защо не?

— В такъв случай никакво самосъжаление повече за тази вечер — каза той. — Да вървим да лягаме. Имаме нужда.

Беше вече в леглото, докато Елън правеше обичайната обиколка из стаите на децата. И в къщата, и отвън цареше тишина, докато не я проряза някакъв странен, уплашен писък. Сигурно птица е била нападната в гнездото си, помисли си той, или пък друга малка животинка е уловена от врага си. Разтревожи го фактът, че нещо толкова дребно като вик е в състояние да го разстрои така.

Но не бяха ли всички също толкова уязвими? Не може ли всеки да извика самотно в нощта? И ако не знаеше, че мъжете не бива да плачат, в този момент би се разхлипал.

Когато Елън се върна, застана пред огледалото и започна да разресва косата си. Така я виждаше двойна — и истинската, и отражението й в огледалото. Младата й гръд се извиваше като издялана от мрамор под тънката й зелена нощница. Приличаше на класическа статуя от плът и кръв и за него все още беше и винаги щеше да бъде най-красивата жена на света. Колко много я обичаше!

— Когато те видях за първи път, беше облечена в зелено — каза й. — Помниш ли как веднага разбрах, че се занимаваш с изкуство? И че винаги получаваш онова, което искаш? Ела тук. Стига си се ресала. Имам нужда от теб.

Тя се приближи с бледа, мрачна усмивка на устните.

— Не всичките ни дни са такива, Роб. Този беше от лошите. Не мислех всичко, което ти наговорих. Нямах намерение да те нараня. Боже мой, та аз те обичам.

— Зная.

— Сигурно прекалено се притеснявам за бъдещето.

— Да, да. Но не сега. О, ела тук.

Често, но невинаги сливането на телата и душите е пълно. Когато тя извика, той целуна вдлъбнатината на гърлото й, откъдето се бе изтръгнал викът. Този път помежду им нямаше преструвки.

Роб беше изпълнен с благодарност. Тя беше неговата любов, неговият свят, неговият живот. Двамата заедно щяха да устоят. Щяха да оцелеят.

Девета глава

1984 г.

Един ден се случи нещо неочаквано. Тъй като не беше ял нищо след ранната закуска, Роб спря близо до съда да хапне набързо един сандвич и бе поздравен от Уил Фоулър, седнал сам на една от масите.

— Макданиъл! Ще ми правите ли компания?

Тази неочаквана среща бе повече от странна. Хората от „Фоулър, Харт и Фоулър“ рядко можеха да бъдат видени сами. Те бяха вероятно най-влиятелните адвокати в щата и във всеки добър ресторант в града, включително и във всяко кафене, неофициално винаги държаха запазени маси за тях и за онези, които ги придружаваха: политици — утвърдени и новоизгряващи; хора, които си търсеха работа, или обикновени клиенти. Уил, който бе по-младият Фоулър, на няколко пъти се бе явявал като противник на Роб в съда, така че двамата се познаваха добре, въпреки че никога не бяха сядали на една маса. Сега, в малката стая в застиналия следобед, се оказа, че няма какво да си кажат.

Пръв започна Фоулър:

— Имах тежка сутрин. През последната година работата като че ли се натрупа и в края на деня понякога имам чувството, че не съм свършил нищо.

„Без съмнение това важи за вас, помисли си Роб, но същото не може да се каже и за кантората на Грант.“ Но отговорът, който очакваха от него, беше: „Да, наистина е така.“

— Миналата седмица изслушах заключителната ви реч по делото за инцидента с моторната лодка. Пледоарията беше възхитителна.

— Благодаря. Оценявам комплимента.

— Напълно го заслужавате. Случаят беше много заплетен.

Ако някой се интересуваше от мнението на Роб за този човек, въпреки че го познаваше съвсем бегло, той никога не би включил в характеристиката му определения като „сърдечен“ или „импулсивен“. Тези проницателни очи не пропускаха нищо; те отчитаха поведението на масата, маникюра, дори дикцията. Но тъй като Роб не се притесняваше какво впечатление прави, той слушаше внимателно и си вадеше своите заключения.

— Все пак, предполагам, нищо не може да се сравни с практиката в Ню Йорк, Вашингтон или който и да е от главните градове. Навремето и аз бях обсебен от идеята да замина на север. Радвам се, че не го направих. — Фоулър се усмихна, развеселен сякаш от момчешката си наивност. — „Обсебен“ е най-точният израз. Дълбоко в себе си бях сигурен, че никога няма да напусна гнездото си. Нашият град е доста оживен и е прекрасно място за живеене. Разбира се, за мен той е и роден. Има нещо много приятно в това да бъдеш обграден от близките си, особено ако се разбирате, което, слава богу, напълно важи за нас.

Мъжът отново се усмихна с приятната си усмивка — нито мазна, нито престорена. Но Роб имаше чувството, че зад нея се крие нещо, че събеседникът му постепенно го води към нещо. Но към какво? Не, това беше абсурдно.

— Вие имате ли роднини в града, някои други Макданиъл?

— Нямам си никого, освен съпругата и децата. Жена ми е дъщеря на Уилсън Грант, но това сигурно ви е известно. — Роб се изчерви, задето така непохватно бе съобщил очевидното.

— Да, да, много приятен човек. Съвсем земен. Истински учен. Винаги съм смятал, че от него би излязъл един образцов преподавател. Вие сте завършили правния факултет, нали? Аз учех на север, в Йейл. Уверявам ви, там не е нищо особено. Нашият институт би могъл по всичко да се мери с тях. Впрочем нека ви разкажа няколко весели истории от следването си.

Беше добър разказвач, много начетен. Остроумието му би допаднало на Елън. Мъж като него сигурно имаше приятна съпруга. Вероятно можеха да бъдат чудесни семейни приятели, въпреки че бяха поне с десетина години по-възрастни, помисли си Роб. Но пък и ние така или иначе не излизаме често…

Фоулър се изправи.

— Беше ми много приятно да поговоря с вас, Роб. Впрочем аз се казвам Уил, както сигурно са ви казали. Съкратено от Уилърд, име, което никога не съм харесвал. И обикновено не се обръщам на него.

— Ще го запомня, Уил.

— Добре. Между другото възможно е скоро да ви се обадя. А сега да се връщаме на работа.

Какво означаваше това? — чудеше се Роб. Продължаваше да си задава този въпрос, когато по-късно същия следобед Еди Морз намина за едно от „случайните“ си посещения.

— Минавах наблизо и реших, че може би ще успея да те хвана. Ако си прекалено зает, кажи направо и ще си тръгна.

— Не. Бързах да свърша, защото трябва да се прибера преди шест. Днес е рожденият ден на Джули. Как си? Не съм те виждал от месец. Не, от повече от месец.

— Знам. Имах много работа. Девлин е на път да откупи половината от територията на Съединените щати. Или почти. Постоянно съм в движение.

— Изглежда, добре ти понася.

Действително Еди като че ли се беше подмладил. Целият кипеше от енергия. Здравите зъби, които разкриваше късата горна устна, блестяха. Когато повдигна ръката си, наоколо се разсипаха златисти отблясъци.

— Харесва ли ти новият ми часовник? Реших малко да се поглезя. „Патек Филипе“.

— Красив е. Пилееш парите като вода, Еди.

— А защо не? Е, какво ново при теб?

— Нищо особено. — И тогава, без някаква особена причина, Роб спомена за кратката си обедна среща.

— Той иска нещо — отправи му един от всезнаещите си погледи Еди.

— Кое те кара да мислиш така?

— В противен случай не би прекарал цял час с теб. За тези приятелчета времето е злато.

— Смешно е, но и аз имах чувството, че се опитва да ми каже нещо, макар че така и не го направи.

— И какво е то според теб?

— Нямам представа.

— Според мен ще ти предложи работа. Така ми се струва. Защо иначе ще ти се обажда?

— Но това е смешно. Той знае, че съм зет на Грант.

— И какво от това?

— Би било нечестно. Бих казал, дори непочтено.

— О, за бога, слез на земята, Роб! Чуй ме. — Ярък слънчев лъч проблесна в новия часовник, когато Еди се наведе към бюрото. — Ти си извоюва репутацията на един от най-добрите юристи в този град и това ти е добре известно. Или поне би трябвало да ти е известно.

— Е, не вярвам, че има намерение да ми предлага каквото и да било, пък и бездруго не бих приел.

— Значи трябва да отидеш да си прегледаш главата. Те ще ти дадат два пъти повече, отколкото получаваш тук, и то само като начало!

— И така съм си добре. Справяме се чудесно.

— Неприятно ми е да го споменавам, но какво ще кажеш за момчето си?

— Не искам да говорим за него сега. Както ти казах, днес е рожденият ден на Джули и искам да се чувствам щастлив.

— По дяволите, съвсем забравих датата, а знаеш, че никога не я пропускам. На колко години става? На десет? Ще получи подаръка си утре, един ден по-късно.

— Става на девет и ако се обадиш да й честитиш довечера, това ще й бъде напълно достатъчно.

— Не, не. От чичо си Еди тя винаги е получавала подаръци. Няма да я разочаровам с телефонни обаждания. Ще тръгвам, преди магазините да са затворили. Играе ли си още с кукли?

— Да, но не се изхвърляй много.

— Я си гледай работата! Ще намина тази вечер. Но няма да остана за вечеря. Нямам време.

Двамата тръгнаха към колите си и потеглиха в противоположни посоки. Единият, в приповдигнато настроение, отиде да купи мечтаната от всяко малко момиченце кукла, а другият — малко притеснен от думите на приятеля си, се отправи към къщи.

У дома украсата за следобедното парти все още не беше свалена. Над алеята вятърът издигаше празничните балони, някой бе хвърлил на земята облепена в розова хартия кошничка. Мисис Върнън почистваше трапезарията.

— Как мина? — осведоми се Роб.

— Добре. Е, горе-долу, както винаги. Елън и Джули са горе, но не си говорят. Пен гледа телевизия.

Дълбоката въздишка имаше за цел да облекчи гърдите на Роб от напрежението. От коридора виждаше осветената от телевизора глава на Пен. Чудеше се дали момчето наистина схващаше смисъла на онова, което виждаше на екрана. То прекарваше пред телевизора почти цялото си време. Може би прекаляваше. Но, изглежда, това му доставяше удоволствие и не можеше да му навреди.

— Здравей, Пен.

Някакви мъже на коне, следвани от лаещи кучета, преследваха една лисица. Пен седеше неподвижен, запленен от сцената. Когато Роб го повика отново, той се извърна с израза на слабо задоволство.

— Бау-бау, татко.

— Кучета — каза Роб. — Кажи „кучета“.

— Кучета.

— Точно така.

Седна на дивана и обви ръце около слабичките му рамене. Детето го погледна усмихнато. Усмивката беше нещо съвсем ново за него — в продължение на много време върху лицето му не можеше да се види нищо, освен апатия и недоволство. Много рядко позволяваше на някого да го погали, но сега успяваше да показва привързаност. Значи окуражителните думи на Фил Лоусън и грижите му за Пен даваха резултат.

„Полезните часове“ наричаше Елън времето, прекарано с Лоусън. Фил действаше успокояващо на детето. Каквото и да имаше у Пен, а лекарят допускаше, че не е много, то бавно започваше да се проявява.

Роб се наведе да го целуне по бузата и лицето, толкова подобно на неговото — с високите си скули и леко повдигнатата брадичка, го порази. В очите на детето се четеше безгранично доверие към света, към който никога нямаше да принадлежи, за който нямаше нито оръжие, нито защита. За момент Роб се постави на мястото на трагично загиналите си родители, които бяха изпитали същата болка, и бе обладан от смъртна тъга. Онези, които го бяха познавали в младостта му — защото той смяташе, че това време е останало далеч зад гърба му, — не биха познали в него, какъвто беше сега, някогашния непоправим оптимист. Кучетата скачаха възбудено и лаеха, Пен се смееше.

— Бау-бау — викаше той. Той, който вече трябваше да може да чете.

— Кучета — повтори баща му.

— Бау-бау — отвърна Пен.

Роб се заизкачва по стълбите. Рядко се случваше Елън и Джули да са сърдити. Като се имаше предвид, че днес за тях беше празничен ден, най-вероятно причината за кавгата им беше Пен. Дори най-малката промяна в домакинството, като нов вид царевични пръчици за закуска в купата му или пристигането на гости, беше в състояние да го извади от равновесие. Човек никога не можеше да бъде сигурен.

Почука на вратата на Джули. Когато тя я отвори, забеляза, че е все още в празничната си рокля и плаче.

— Какво има? — прошепна и обви ръце около нея.

— Мама ми се сърди, понеже се разкрещях на Пен.

— Това ли е всичко?

— Да.

— Трябва да има още нещо все пак. — Макар и да не му беше до това, той се усмихна. — Ти крещиш на Пен постоянно, но мама не ти се сърди. Нормално е да му се ядосваме от време на време. На всички ни се случва. Просто трябва да контролираме гнева си, Джули. Знаеш какво имам предвид.

— В повечето случаи успявам, но днес наистина бях бясна. Той се подмокри, при това в моята стая!

— Отдавна не го беше правил.

Очевидно всеобщото въодушевление го бе разстроило. Въпреки че по-късно го бяха отвели в дома на мисис Върнън, той бе присъствал на приготовленията.

— И дядо дойде да ми донесе подарък. Той каза, че Пен изобщо не е трябвало да се ражда. Винаги го казва. А мама се разплака.

Сълзи на рожден ден? Но пък и Елън не бе направена от желязо, нали? Пък и кой е? Но в нея имаше много повече метал, отколкото у всеки друг…

Елън ги беше чула. Когато излезе от стаята им и го целуна по бузата, той си помисли с ирония, че дори когато човек е стресиран, очаква определени неща. Една съпруга е длъжна да посреща мъжа си и да го целуне, а той да й отвърне. Всичко е въпрос на навик и за двамата. И веднага се засрами от тази мисъл.

— Партито беше чудесно — каза Елън ведро. — Имахме малко недоразумение, но такива неща се случват, нали, Джули? И двете знаем, че Пен не го направи нарочно, а и вече всичко е почистено.

— Не затова плачех — отвърна Джули. — Причината е в дядо.

„Ние се гледаме в очите, ние — Роб и Елън, докато очите на това малко момиченце са виждали много повече, отколкото сме допускали.“

— Дядо ти донесе прекрасна куклена къща — каза Елън, все така бодро. — Нека отидем горе да я покажем на татко. Всички трябва да помагаме, за да я отнесем в стаята ти.

Тя просто искаше да заглади нещата. Но всичко беше толкова сложно! Щедростта на стария човек към семейството и обществото беше напълно несъвместима с характера му. Но той беше баща на Елън. Е, нека бъде така.

Слязоха долу да вечерят. Пен бъбреше как хората „отглеждат бау-бау“. Само веднъж разсипа яденето. Джули, вече съвсем забравила разочарованието си, им разказваше клюки от училищния живот. Елън улови ръката на Роб под масата. След вечеря пристигна Еди и донесе на рожденичката скъпа европейска кукла. Новият комплект за крикет на Джули бе оставен на моравата и в меката майска вечер поиграха, докато стана време децата да си лягат.

Двамата мъже заедно се отправиха към колата на Еди.

— Беше великолепен рожден ден, бих казал — отбеляза Роб. — И твоята кукла беше кулминацията. Както винаги. Благодаря ти, Еди.

— За мен беше удоволствие. — Той се намръщи и се поколеба, преди да изрече следващите думи. — Има нещо, което сигурно би желал да чуеш, а може би не.

— Лоши новини? — бързо попита Роб.

— Съвсем не. Просто не съм сигурен, че темата те интересува, и се опасявам да не ми се разсърдиш.

Изражението на Еди често се променяше. Тази вечер например то беше комично, изпълнено с привързаност към децата, а ето че сега бе станало плахо, сякаш очакваше да му се скарат.

Много внимателно Роб попита:

— Няма да ти се разсърдя. За какво става въпрос?

— За Лили. Омъжила се е преди няколко години. Току-що разбрах.

Не толкова фактът, колкото името го стресна. От дълго време никой не го бе изричал.

— Това е чудесно — каза той, без желание да разпитва повече.

— Онзи приятел, който още работи на бензиностанцията, сигурно има памет като слон. Спомня си Марчфийлд, както и че съм се интересувал за нея. Случайно дочул, че се е омъжила, но не знае нищо повече.

— Това е чудесно — повтори Роб.

— Не знае за кого и къде.

Никой не проговори, докато Еди не попита:

— Мислиш ли за нея? Често, имам предвид.

Ами и да, и не. Когато усещаше неодобрението на Уилсън Грант или че Елън се чувства предадена — макар и никога да не го бе изрекла гласно, — той си мислеше и за Лили. Дали тя щеше да бъде по-търпелива? Дали майка й щеше да бъде по-малко критична от бащата на Елън? И тогава си казваше: Абсурд! Нейната майка, с острия си език!

А сега най-сетне Лили беше омъжена. Толкова съкрушена, толкова обезверена я беше оставил да чака — колко дълго? — без съпруг и деца! Но ако се беше оженил за нея, може би щяха да имат дете като Пен… Може би тя щеше да отиде с молба, също както бе сторила Елън, до малкото ново училище извън града за деца със „затруднения в обучението“. Колко обнадеждаващо звучеше! Но след тридневния изпитателен срок се оказа, че Пен няма място там, което им бе обяснено по възможно най-любезния начин. Никой не каза „той създава прекалено много проблеми, а пък ние не се нуждаем толкова отчаяно от парите ви“. И все пак смисълът беше същият.

Видя ли какво изгуби, Лили?

— Мислиш ли понякога за нея? — повтори Еди.

— Не. Поне не често.

— Много добре. Времето лекува. Лека нощ, Роб.

Десета глава

1984 г.

— Всичко е наред. Наистина нямам нищо против, Уолтър — каза Лили. — Ще полежа в хамака и ще почета.

— Може да успея да се прибера достатъчно рано, за да си направим вечерен пикник вместо обеден. Но зависи. Ако се окаже наистина, че е било апендицит, ще се наложи да остана и да поговоря с хирурга.

— Върви, добре съм.

Той беше разстроен, защото днес беше първият ден от нейната двуседмична отпуска. Ако можеше, би я обвил в копринен пашкул, за да я предпази. И тя се усмихна на себе си, докато наблюдаваше как върви към шестгодишната си кола, за да отиде в болницата.

Под буковете, в сянката на листата, бе завързан хамак. Беше обяд. Много тихо, много студено и освежаващо. Полуседнала-полулегнала, тя остави чувството на задоволство да се разлива у нея. Докато оглеждаше дома си, й се струваше, че всичко е както трябва.

— Кентърбъри ще ти хареса — беше й казал Уолтър. — В него се живее толкова удобно, колкото и във всеки друг град, но той си има собствена провинциална атмосфера. Ще видиш.

Тя наистина „видя“ и му го каза, макар да премълча, че най-хубавото на Кентърбъри е отдалечеността му от Марчфийлд и дори от Мередит — местата, където миналото все още я преследваше. Тук всичко беше ново. Улиците, виещи се покрай малката река, старите ферми и тази къща за нея, Лили Уебстър, а от четири години вече Лили Блеър, продължаваха да бъдат новост.

Уолтър я бе оставил да прави с къщата каквото си ще. Той не можеше да се занимава с подредбата, защото бе лекар до мозъка на костите си и единственото му условие бе да има удобно кресло, в което да прекарва малкото си свободни часове и да слуша богатата си колекция от класическа музика. Тя искрено се забавляваше, щом купеше нещо атрактивно, като например двата висящи месингови полилея, и откриеше, че той ги забелязва едва след като е насочила вниманието му към тях.

Погледна с любов към къщата. Беше боядисана в светлосиво с лимоновожълти капаци. На прозорците висяха задължителните бели пердета, изработени от майка й. Винаги, когато идваше да им гостува, им носеше по нещо. „Никога не идвай с празни ръце“, беше един от любимите й изрази. „Никога не злоупотребявай с гостоприемството“ — беше другият, с който извиняваше редките си посещения. Във важни моменти майка й винаги бе проявявала такт. В крайна сметка на дъщеря й й бяха необходими шест години да си намери подходящ мъж и да си стъпи на краката, а това за Ема Уебстър беше главното.

Миналата година бяха купили съседния терен и бяха построили малък кокошарник. Имаха само шест кокошки и един петел и не можеха да отделят яйца за пазара, въпреки че имаха прекалено много за двама души. Всичко беше, за да достави удоволствие на Уолтър. Той обичаше да слуша успокояващото кудкудякане на кокошките и кукуригането на петела, възвестяващо идването на зората. Никой от съседите не протестираше, защото прекалено уважаваха съпруга й, за да кажат нещо. „Или пък, засмя се вътрешно Лили, са доволни от яйцата, които им даваме.“

Да, новият й живот беше чудесен, такъв, какъвто никога не си бе представяла, че съществува. Разбира се, щеше да е още по-хубаво, ако имаха едно-две деца, защото бяха купили къщата с намерението да създадат голямо семейство. Но нищо не се случи… „Най-добре обмислените планове…“ и така нататък. Беше неразумно да планират така грижливо. Трябваше да се провали, за да усвои този урок.

Беше донесла книга, за да почете в хамака. Колкото и странно да изглеждаше това за библиотекарка, обградена по цял ден от книги, времето й за четене, беше ограничено. Затова ценеше тези часове и често, увлечена в майсторски описаните събития, не чуваше телефона или звънеца на вратата.

Но имаше и моменти, рядко наистина, когато миналото изплуваше в паметта й и страницата дълго оставаше непрелистена или книгата изпадаше от скута й, а тя се заглеждаше в нещо, без изобщо да го вижда. Нямаше нищо специално, което да събужда този спомен. Може би сега, докато хамакът леко се люлееше, мисълта за деца я беше сепнала. Или пък не. Макар че двамата с Роб често говореха за това…

Питаше се дали той има деца. И веднага се смъмряше. Какво значение имаше това за нея? В душата й се надигна гняв. Защо, за бога, не се отърси от това веднъж завинаги?

— Мислиш ли за миналото? — беше я попитал Уолтър няколко пъти.

— Почти никога — отвръщаше тя, което беше само половината от истината.

Не можеш да заличиш току-така десет години от живота си!

Съвсем ясно си спомняше онзи първи ден в училището в Марчфийлд. Децата от провинцията пристигаха с жълтите автобуси, тези от града обикновено идваха пеша. Роб Макданиъл бе слязъл от рейса и бе влязъл в тяхната стая. Историята беше започнала. Толкова просто се бе случило всичко.

Поглеждайки назад през бинокъла на годините, тя виждаше двама души, които прекрачваха от детството в света на зрелостта с невинна възхита пред неговата необятност, малко уплашени от собственото си невежество, но изпълнени с увереност и любов.

Те играеха заедно. Учеха заедно. Мисис Уебстър харесваше Роб.

— Много възпитано момче — каза тя, — не като повечето в днешно време. Познавам семейството му, още преди баща ти да умре и да се преместим тук, а Макданиъл да се настанят в старата ферма. Те са доста по-възрастни от мен. Роб е късно родено дете.

Това одобрение я успокои. Толкова често момичето има проблеми със семейството си, защото то не одобрява приятеля му! Да, всичко вървеше без нито един лош знак. На Лили дори й позволяваха да ходи в дома на Роб. Там се любиха за първи път. Бяха изумени от преживяването, обзети от екстаз и чувство за вина, а после и ужасени — докато той се научи как да я предпазва от бременност.

В тази последователност се редуваха колежът, сериозните клетви, абсолютното доверие, плановете и накрая катастрофата.

Как може да се обясни болката, унинието и унижението от факта, че си бил изоставен? И докато лежеше в хамака в чудния летен ден, тя отново усети болезнената празнота…

Но това беше смешно! Нямаше да става мазохистка! Нямаше! Вместо това помисли за всичко, което успя да постигне по-късно. Първата година от новата работа в Мередит; двете стаи на таванския етаж на мисис Мейси, които обзаведе със собствени спестявания. Беше наистина време на самота в непознатия град и често възглавницата й бе мокра от сълзи, но се чувстваше по-спокойна далеч от зорките очи на майка си и хапливите й забележки: „жалко, че убийството се преследва от закона“ или „надявам се да не изживее нито един щастлив час, докато е жив“.

Спомни си лятото, когато с други три жени замина на двумесечна почивка в Глейсър Нешънъл Парк. За първи път напускаше пределите на щата и никога нямаше да забрави красотата, която я плени. Дъщерята на мисис Мейси очакваше своя Тим да се върне от редовна военна служба на континента; библиотекарката бе доста по-възрастна от нея, овдовяла наскоро; третата беше сладко момиче с ужасни зъби, което сигурно никога не бе ходило на срещи. Така че нямаше никакви разговори за мъже, а точно това й беше необходимо на Лили.

Спомни си за голямото пътуване на континента, когато разгледа най-известните библиотеки в Европа. За стаята за деца и читалните, които уреди в Мередит.

— Е — каза веднъж майка й, — ти наистина си стъпи на краката. Никой не може да ти го отрече.

Това беше приятна похвала, макар в нея да имаше и известна доза упрек. Все още нямаше мъж. А според мисис Уебстър жената без мъж е само наполовина жена.

„Всеки си знае най-добре“, помисли си Лили. И все пак в думите й имаше истина. По време на онези „напрегнати“ години тя винаги се бе чувствала самотна. Изпитваше и страх, че не би могла да допусне някого близо до себе си.

Веднъж в библиотеката влезе някакъв мъж и попита за книга, която му бяха препоръчали. Ставаше въпрос за научен труд. Не разполагаха с нея.

— Не съм очаквал да я намеря — каза той любезно, — но нямаше да ми навреди да попитам.

Тя се съгласи.

— Вероятно все някъде я има. Защо не опитате във Феърфакс или Кентърбъри?

— Аз живея в Кентърбъри и ме посъветваха да се пробвам тук. Затова дойдох.

— Много жалко.

Той беше доста по-спретнато облечен в сравнение с мъжете, които срещаше по улиците. Прилича на банкер или училищен директор, помисли си тя, после си поигра малко с други предположения и накрая съвсем го забрави.

Затова остана изненадана, когато го видя следващата седмица.

— Минавах през града — обясни той — и тъй като имам доста време до срещата си, помислих, че няма да имате нищо против, ако поседя в библиотеката.

— Заповядайте. Списанията и вестниците са там.

Той седеше и четеше мълчаливо, докато тя работеше зад бюрото си. Когато вдигна поглед, тя забеляза, че я наблюдава. При това, изглежда, от доста време насам. И неочаквано се уплаши. Кой беше той?

Щом погледите им се срещнаха, той се приближи до нея и каза бързо:

— Май ви притеснявам. Извинете ме. Ето вземете визитната ми картичка.

— „Уолтър Блеър, доктор по медицина“ — прочете тя на глас. Следваше адресът му в Кентърбъри.

— Можете да проверите — предложи той.

— И защо трябва да го правя? — отвърна тя предизвикателно.

— Защото бих искал да ви видя отново, и то извън библиотеката.

Мислейки, че й е дотегнало от безполезни срещи, Лили поклати глава. Искаше й се да признае, че вината за това е нейна, но така или иначе се бе уморила да опитва.

— И защо не? — настоя мъжът.

— Не зная — въздъхна тя.

— Защо не ми дадете възможност? Аз съм много добър човек.

— Навярно наистина е така, но аз не се оглеждам за добри хора. Не съм в настроение.

— Може би сте преживели нещо болезнено?

Това беше прекалено и тя не отговори.

— Вие сте чудесно момиче, Лили. Не бива да си причинявате това.

Изненадана, тя извика:

— Откъде знаете името ми?

— Веднъж посетих дома ви в Марчфийлд. Бях стажант при доктор Сам. Той беше ваш приятел, нали? Е, идвал съм с него.

— Видели сте ме само за няколко минути и сте ме запомнили?!

— Случаят беше доста необичаен. А вие сте необикновена млада жена, макар онзи ден да не беше от най-щастливите в живота ви.

Тя беше едновременно стъписана и засрамена. Как ли е изглеждала в очите му, ридаеща на дивана!

— Първия път, когато дойдох тук, не бях съвсем сигурен. Стори ми се, че съм ви виждал, но не можех да се сетя къде. Затова се върнах и ето че си спомних.

Читалнята се изпразваше, защото следобедът се изнизваше и всеки бързаше да се прибере у дома за вечеря. Неизречените въпроси увиснаха във въздуха, създавайки невидима преграда между Лили и смущаващия я непознат. Може би — дори много вероятно беше — той е просто любопитен. Не всеки ден един лекар се среща с драматичен случай като нейния.

Очевидно него го бе осенила същата мисъл, защото каза настойчиво:

— Нямам намерение да ви разпитвам за случилото се онзи ден. Просто реших, че сте невероятно красива жена, и бих искал да ви заведа на вечеря. Това е всичко.

Е, защо пък не? Една приятелска вечер и лек разговор — защото той очевидно беше забавен и интересен — не означаваха непременно горещи емоции и „обвързване“ — тази популярна дума, която използваха най-вече мъжете, които не желаеха обвързване.

— Изглеждате така, сякаш отговорът ви ще бъде „да“ — отбеляза той.

Беше почти сигурна, че е забелязала светлина в очите му. И усмивката й бе единственият отговор.

Вечеряха дълго и станаха едва когато и последните клиенти си тръгнаха и ресторантът трябваше да затвори. След това се поразходиха, докато улиците опустяха и притихнаха, отразявайки ехото на стъпките им. Такава беше първата съвместно преживяна вечер на Лили Уебстър и Уолтър Блеър.

Тя му разказа за пътуванията си и си даде сметка, че това го забавлява. Напоследък, по някаква необяснима причина, силно бе развила чувството си за хумор и със задоволство установи, че смехът му е искрен.

На третия час той започна да й говори за работата си и най-вече за това, че за разлика от колегите си, придобили специалност, той предпочита да остане домашен лекар в малък град и да бъде приятел на пациентите си, също като доктор Сам, и да може да е край тях, когато действително се нуждаят от него.

Когато в неделя я покани да отидат да поплуват в езерото, тя прие с радост. Няколко дни по-късно дойде в библиотеката и вечеряха заедно за втори път. И все пак той не подмина забранената тема. Споменът за предпазливостта му я накара да се разсмее.

— Разбира се — беше обяснил той в края на онова първо лято, — аз знаех цялата история, въпреки че не го показвах. Доктор Сам ми разказа всичко, когато напуснахме дома ти. Не бе необходимо да съм гений, за да разбера каква рана ти бе нанесена. Спомням си как веднъж ти направих комплимент, а ти не ми повярва. Каза, че носът ти е много грозен, а косата ти е отвратително руса. Тази красива светла коса! Доста време ти е било нужно, за да преживееш онова сътресение.

Да, много наистина. Дори и сега се случваше да я връхлетят неканени спомени, гняв, който трябваше да бъде потушен…

Кокошките кудкудякаха, нарушавайки весело тишината. Трябва да е бил един подобен слънчев следобед, когато двамата се погледнаха в очите и внезапно разбраха истината: че всичко между тях двамата е каквото би трябвало да бъде. И тогава тя се озова в прегръдките му толкова щастлива, толкова изумена, че може да се чувства по този начин отново, че този пламък, този копнеж не са изгубени за нея. Че всичко това не й е отнето завинаги!

— Нека ви направя хубава сватба — каза Ема Уебстър, преливаща от щастие. — Мога да си позволя нещо, което ще се помни.

Но Лили и Уолтър не се съгласиха. На сватбата им в един друг също тъй слънчев летен ден присъстваха само неколцина близки роднини и най-добрите им приятели.

Сигурно беше задрямала, защото чу колата едва когато спря пред гаража. Той се беше прибрал. Само след секунда щеше да се появи иззад ъгъла. Тя ще го чуе да я вика, ще види светлината върху лицето му.

Единадесета глава

1984 г.

Роб трябваше да се обади на Еди и да му съобщи новината. Не защото преливаше от радост — в интерес на истината, беше само поласкан. И си го призна.

— Помниш ли, когато преди време ти казах, че Фоулър може би смята да предложи работа? Е, направи го.

— Сега може би най-после ще ме послушаш. — В гласа на Еди прозвуча триумф. — Знаех си! Знаех. Спомена, че сте обядвали заедно. И той ти казал, че може би искаш да смениш работата си. Продължавай.

— Това са глупости. Никога не съм казвал подобно нещо, защото изобщо нямам такива планове.

Еди изсвири в ухото му.

— Какво? За бога, това ли му каза?

— Казах, че ценя предложението и се чувствам поласкан, но трябва да го обсъдя със съпругата си. Той прояви разбиране.

— Значи ще говориш с Елън. После?

— Еди, изобщо не смятам да обсъждам въпроса с нея. Невъзможно е.

— Не те разбирам. Не говориш разумно.

— И не очаквам да ме разбереш. Ами просто… не искам повече сътресения в живота ни. Тя, баща й, рутината. Вече сме се устроили, Пен е станал малко по-управляем и сме по-спокойни. Нещо такова.

— Спокойни, а? Нека хвърлим картите си на масата, Роб. Непрекъснато ти повтарям, че момчето ти ще има нужда от скъпи, много скъпи грижи. И специалистите го потвърдиха. По дяволите, та дори аз го виждам, макар че изобщо не разбирам от тези неща. Но когато Пен стане на шестнадесет, Джули вече ще бъде млада жена. Представяш ли си как ще се чувства тя в дома ти? Да не говорим за теб и Елън. Роб, ще са ти необходими доста пари. Освен ако не искаш да го изпратиш в някоя клиника.

Роб потръпна. Мръсотия, безнадеждност, безизразни лица и отчаяни викове…

— Недей — каза той.

— Е, тогава?

— Не мога да мисля за това сега.

— Но какво има? Твоят тъст е толкова внимателен към теб, че се опасяваш да не нараниш чувствата му?

— Едва ли. Заради Елън е. Нея не искам да нараня. Впрочем — продължи той, без да даде възможност на Еди да каже и дума — доволен съм от работата си тук. Разглеждаме много наказателни дела за отчуждаване на имущество. А аз разбирам бедността така, както, без да ми се обиждаш, Еди, ти с твоя произход никога не би могъл.

— Глупости. Да не искаш да кажеш, че Фоулър не се занимава с наказателни дела?

— Разбира се, че не, но…

— А що се отнася до произхода, Питър Харти от същата фирма не е имал и копче повече от теб. Родителите му са ипотекирали всичко, за да платят обучението му. Бил е на тридесет и пет години, когато най-после им се е издължил. При това без чужда помощ. Станал е равноправен партньор на Фоулър. Трябва да видиш къщата му в Ламбърт Пайк. Купил си я съвсем сам. Иди погледни. Името му е на вратата.

Понякога, без да е злонамерен, Еди можеше да бъде много груб. Но Роб вече беше свикнал с това и каза сухо:

— Какво, частно разследване? Това ли е новото ти амплоа?

— Просто се оглеждам, това е. Забелязвам някои неща. Е, дочуване. Девлин ме очаква след няколко минути и ще бъда зает поне до полунощ. Помисли отново. Сериозно ти говоря.

Телефонът сякаш се взираше в него, докато поставяше обратно слушалката. Купил си я съвсем сам. Това беше удар под кръста. Някой попита ли ме дали искам да живея в онази къща? Имах ли избор?

По-късно, когато се прибираше, той подкара бавно колата по алеята, спря и огледа внимателно къщата. Всичко в нея напомняше за Уилсън Грант. Тя беше домът на Грант, пълен с негови вещи, или още по-точно казано, с вещите на неговите предшественици.

С отварянето на вратата го посрещнаха стенният часовник от махагон и сребърните свещници в стил „Джордж Трети“, поставени върху скрина. Единственото, което принадлежеше на Роб Макданиъл, бяха обитателите: Джули, която тутакси преустанови упражненията си на пианото, за да изтича да го прегърне, и седналият пред телевизора Пен, който не се интересуваше от нищо.

— Мразя да свиря — заяви Джули. — Започва да ми харесва чак след като съм научила упражнението. Тогава се чувствам умна.

Тя притежаваше таланта да се присмива над себе си! Роб се запита дали това не е неестествено за дете на нейната възраст. Да, сигурно. Защото, като се замислиш, колко възрастни умеят да го правят?

— Ти си истинско чудо — каза той.

— Знаеш ли, Пен обича да ме слуша. Харесва му дори когато правя ужасни грешки, които дразнят слуха. Сяда на пода и ме гледа. Толкова го съжалявам.

В тези думи прозвуча типично женско състрадание. Тя бе започнала да разбира. Е, да, Пен беше станал малко по-управляем. Но все пак, да ги гледа заедно, означаваше да си представя какво би било, ако…

— Изглеждаш много уморен — отбеляза Елън. — Тежък ден ли си имал?

— О, не знам. Донякъде, да.

Щеше му се да може да й каже. Едно такова предложение от „Фоулър, Харти и Фоулър“ със сигурност си струваше да се обсъди. Но вместо това заговори за предстоящите избори.

На следващия ден, след като излезе от съда, направи съвсем ненужно отклонение от пътя си. Не че преди не беше виждал сградата, в която бяха канторите на „Фоулър, Харти и Фоулър“. Съвсем нова, тя беше най-високата постройка в града и се бе превърнала в нещо като символ. Модерна, но не и екстравагантна, тя символизираше власт и преуспяване. Тук се обсъждаха въпроси, които засягаха всички, като например строителството на новия надлез на магистралата. Хонорарите за подобни дела сигурно бяха цяло състояние.

Когато се върна в офиса, с изненада установи, че споделя впечатленията си с Джаспър.

— Не е ли стряскащо?

Очевидно за Джаспър не беше.

— Предполагам — бе всичко, което той каза.

Няколко минути по-късно обаче той вдигна глава от документите, които Роб му бе дал за мнение.

— Често се питам защо хората искат толкова много. В днешно време всички си мислят, че имат нужда от повече, отколкото в действителност. Това е нещо като епидемия.

Обикновено Роб се съгласяваше с Джаспър, но днес изпита желание да му възрази, както бе възразил на Еди. Може би не точно да възрази, а да предизвика спор. Затова премълча.

На паркинга Уилсън Грант тъкмо се качваше в колата си. Не се бяха виждали няколко дни. „Всъщност, помисли си той, обикновено единствените ни срещи са, когато се разминаваме по коридорите.“ Никога не обядваха заедно. Непознат човек изобщо не би допуснал, че са роднини.

— Струва ми се, че двамата с Елън трябва да направите нещо по случай оттеглянето на Харолд Банкрофт от Червения кръст — каза Уилсън Грант. — Местят се във Флорида, а той заслужава признание за работата си. Обикновено се дава малка вечеря. Аз бих го направил, ако все още живеех в къщата, но в апартамента не мога.

— Прекрасна идея. Ще говоря с Елън, още щом се прибера.

— Колебаех се дали да ти предложа. Вие си имате достатъчно грижи с момчето.

Той никога не го наричаше Пен, само „момчето“, сякаш говореше за домашен любимец.

— Пен няма да ни създаде никакви неприятности — отвърна Роб. — Освен това ние не го крием. Не се срамуваме от него.

Тонът му беше благ и изпълнен с уважение, но думите трябваше да прозвучат недвусмислено.

— Много добре — хладно каза Грант и кимна. — Лека нощ.

Двете коли поеха в различни посоки. Роб беше ядосан и се сърдеше на себе си заради това. Такъв студен, жесток човек! Дори щедростта му беше ледена, вдъхновена единствено от семейна гордост. „Бих искал да се преместим някъде — мислеше си той — само с Елън и децата. — Някъде, където нямаше да е обграден от вещи, принадлежащи на Уилсън Грант. — И все пак нима ще допусна да бъда прогонен от един свадлив старец? Нима не съм заслужил мястото си? Хората от «Фоулър, Харти и Фоулър» сигурно са преценили, че съм.“

Дълбоко в него се надигаше гняв — тежка, гореща вълна, от която трябваше да се освободи, преди да се прибере у дома. Не беше здравословно да я таи в себе си, а още по-малко някой от семейството му да разбере. Затова, когато стигна до отбивката за тяхната улица, продължи направо. По-добре да закъснее, отколкото да се прибере в това състояние. След няколко минути стигна до табелата „Ламбърт Пайк“.

Харти живееше тук, бе казал Еди. Е, хайде да видим какво толкова е постигнал този способен син. Чисто любопитство, разбира се.

Къщите бяха на голямо разстояние една от друга, обградени с около два акра земя. Уилсън Грант би казал, че са изящни постройки, специално за „джентълмени“, също като тази, в която Роб живееше в момента, само дето бяха поне два пъти по-големи. Пред дома на Харти намали, колкото да може да огледа къщата от бели тухли и със зелени капаци на прозорците, издигаща се в края на алеята. Наблизо тичаше някакво момченце. Такива хора имаха по три-четири деца, всичките умни и лъчезарни. Обърна колата и пое към дома си.

Същата нощ спа лошо. Мислите му се въртяха в кръг, както подплашените зайци, които някога, много отдавна, кучетата откриваха в зеленчуковата градина на майка му. Да, много отдавна, на друг континент, в друго време. И той си помисли за гигантската крачка, която бе направил; за огромното разстояние, което беше изминал. Защо да не направи още една? Може би Еди беше прав. От какво толкова се страхува? Продължаваше да се върти в леглото, като се стараеше да не събуди Елън.

— Какво има? — прошепна тя. — Какво не е наред?

Тогава той й каза. Думите излизаха много по-лесно в тъмнината, защото не можеше да види реакцията й. Когато свърши, тя остана за момент неподвижна, после извика:

— Не говориш сериозно!

— Не зная… Може да е сериозно.

— Но ти винаги си изглеждал… винаги си твърдял, че си доволен от работата си. Изминаха почти десет години! Тази година щеше да станеш пълноправен партньор. „Грант, Тейлър, Джаспър и Макданиъл“. Как ти звучи? Ще изкарваш колкото татко.

— Не е достатъчно — отвърна Роб и съжали, че изразява недоволство спрямо баща й.

— Не е достатъчно! Не мога да повярвам на ушите си!

— Не, Елън, не е. Помисли какво ни чака. Ще трябва да осигурим постоянни грижи за Пен на някое прилично място.

— Гледаме прекалено далеч. Не знаем нищо със сигурност.

— Елън! Знаем!

— Можем само да се надяваме.

— Престани да фантазираш. Попитай приятеля си Фил Лоусън. Той вече ти го каза — колко пъти?

— Можем да използваме завещанието на мама. Парите не са много, но не сме ги пипали. Вероятно ще стигнат.

— Но по-вероятно е да не стигнат. Освен това завещанието е твое. За собственото си дете искам да използвам собствени пари. Мои.

— Говориш с такава горчивина. И доколкото разбирам, има нещо, което не ми казваш? Какво е?

— Може би съм малко изненадан, че не каза нито дума за предложението на Фоулър. Мнозина биха дали мило и драго за това.

— Извинявай. Не мисли, че не съм впечатлена. Разбира се, че съм, и то много. Само че… Боя се, че първата ми мисъл беше за татко. Той не е добре, а това ще го съкруши.

Едва ли. Щеше само да предизвика множество клюки и да го унижи пред познатите му.

— Не искам да го нараня, Елън. Честно. Но някои неща просто се случват. Неща, за които никога не си допускал, че може да ти се случат. Срещам Фоулър в една закусвалня и нещо изведнъж се променя.

— Както в деня, когато се запознахме и ти забрави за Лили?

След толкова години в продължение само на седмица името й се споменаваше за втори път.

— Някои неща просто се случват — повтори той.

— Разбирам. И какво още „просто ще се случи“? Някоя друга жена в някоя закусвалня?

— О, Елън, моля те. Говорим за работа, за къща и за пари. Не за теб и мен. Ти си моята любов, майката на децата ми.

Когато я притегли към себе си, усети нейната неотзивчивост и стегна още повече прегръдката си.

— Какво трябва да означава „къща“? Не искам да се местя оттук. Не искам, Роб. Обичам дома си. Всичко тук нещо ми говори — дърветата, цветята, мебелите, жълтите патета, които нарисувах по стените в детската стая най-напред за Джули, а след това и за Пен. Той обича патетата… — Гласът й заглъхна.

„Какво й причинявам? — упрекна се Роб. Не можеше да понесе сълзите й. — Не й ли създадох достатъчно проблеми?“

— Ще задържим къщата. Забрави за това. Казах го, без да мисля.

Но беше мислил, макар и да не бе имал намерение да споделя намеренията си така изведнъж.

— Чувствам се като във водовъртеж — хлипаше тя. — Просто ми дойде много наведнъж. Ще ми обещаеш ли, че никога няма да напуснем тази къща? Обещаваш ли? Нима не разбираш какво означава тя за мен?

— Да, обещавам.

— А работата? Ще откажеш ли?

— Вероятно. Ще си помисля. Не съм сигурен. Не ме притискай сега. Не тази вечер.

— Въртим се в кръг.

Вярно беше. И мислите му се въртяха в кръг още от онзи следобед в закусвалнята.

— Мога само да кажа, че съм шокиран — обади се Джаспър.

Когато носеше документите в стаята, Роб не беше имал намерение да споделя с него предложението на Фоулър. Беше твърде объркан, за да изложи ясно фактите пред когото и да било. В главата му се блъскаха бляскавата перспектива, която му начерта Фоулър, прагматичните и окуражителни думи на Еди и реакцията на Елън. Но всеки един от тях имаше собствени причини да му въздейства в една или друга насока. За разлика от тях Джим Джаспър — почтен, разумен, без да е свързан с него емоционално или финансово, го бе предразположил към откровеност. Веждите му се повдигнаха към оредяващата коса. Той остави молива и свали очилата си, сякаш без тях разсъждаваше по-трезво.

— Предложение? — повтори той.

— Да, преди няколко дни — потвърди Роб и кратко изложи фактите.

— Е, поздравленията са съвсем намясто, въпреки че не очаквам да приемеш.

— Не съм сигурен, Джим. Това е проблемът. Нямах намерение да споделям с теб и се надявам, че мога да разчитам на дискретността ти. — Тъй като Джаспър не отговори, той продължи: — Не знам какво да направя. В един момент мисля едно, а в следващия — съвсем друго. С толкова много неща трябва да се съобразявам. Най-вече със съпругата си. Няколко нощи не съм спал.

— Моето мнение е, че ще направиш огромна грешка, ако напуснеш от тук. Какво има да му мислиш?

— Заради парите. Трябват ми пари.

— Аз бях останал с впечатлението, че живееш доста охолно — учуден отбеляза Джаспър.

— Говоря за бъдещето. За сина си.

— Сигурно има начин да се справите с това. Застраховки и…

— Много скъпо излиза. На всичко отгоре е проблематично. А тези пари са тук, предлагат ми ги сега.

Настъпи мълчание. Роб погледна през моравата към старата къща отсреща, между дърветата, после отново към полуотворената врата между двете стаи. Виждаше книгите по рафтовете. Това място беше станало за него втори дом. Част от Роб не искаше да се отдели оттук на никаква цена. Но другата…

— Е, това е — каза той рязко. — Предполагам, ще трябва още да помисля. Благодаря ти, че ме изслуша.

По-късно същия ден, когато се приготвяше да си тръгва, защото във фирмата нямаха практиката да остават след работно време, Роб беше повикан в кабинета на Уилсън Грант. Веднага забеляза, че лицето зад бюрото беше гневно. Гласът обаче, който го посрещна, беше ясен и овладян.

— Дочух, че си получил предложение от „Фоулър, Харти и Фоулър“ и се готвиш да ни напуснеш. Вярно ли е?

— Ами да, но не съм го коментирал с никого.

— Бих искал да знам защо изобщо си си го помислил?

— Защото предложението, както може би допускаш, е доста примамливо. Дават ми почти двойно повече, отколкото изкарвам тук. Но все пак не съм сигурен, че искам да приема. Съжалявам, че Джим ти е казал. Не е трябвало.

— Значи си се готвел да обмислиш всичко, а след това да се измъкнеш след двуседмично предупреждение като портиер или машинописка, които впрочем бих могъл да разбера напълно. Но не и теб.

— Със сигурност не съм се готвел да се „измъкна“. — Изразът бе удар по достойнството му. — Никога не съм се измъквал и нямам намерение да го правя сега.

Роб остана прав. Не го поканиха да седне, а и вече не му се искаше. Позата му даваше предимство пред мъжа зад бюрото.

— Много добре. Тогава ще използвам друга дума. „Непочтен“ може би е по-подходяща. Аз имах правото да знам, че си недоволен.

— Не съм недоволен. Обичам работата си. Тук научих много неща.

Стените зад гърба на Грант бяха отрупани със снимки: майката на Елън, брат й, както и самата Елън с Джули като бебе в скута си. Любимите, красиви очи се взираха в него настойчиво, както според мълвата отвръщала на погледа прочутата Мона Лиза.

Сред тази семейна идилия нямаше място за Пен.

— Благородно признание — каза Грант. — Но по-важни се оказаха парите, които аз не съм в състояние да ти плащам.

Роб поклати глава.

— Ако беше така, щях да приема предложението веднага.

Устните на Уилсън се изкривиха презрително. „Мразя ли го в този момент? — запита се Роб. — В живота си никого не съм ненавиждал. И все пак ми се струва странно, че в началото му се възхищавах. Той стоеше там, в своята къща, пред портрета на дядо си, досущ негов двойник. Двама мъже с чувство за достойнство и чест и — не може да им се отрече — със заслужено обществено положение.“ Как можеше при тези блестящи качества, при тази възхитителна липса на алчност за материалните неща и широко известната си благотворителност да бъде толкова безсърдечен? В сърцето му имаше място само за Елън. А някога бе имало и за него. Ала когато се бе появил Пен, ги беше изхвърлил и двамата. Тогава за първи път Роб усети, че ключът вече е превъртян, че мястото му вече не е в този дом. Да, бе потъпквал чувствата си, но никога не бе ги губил напълно, както никога не забрави и забележката на Еди, че се крие зад гърба на този човек. Свръхчувствителност? Възможно е. Предизвикателство? Надали.

— Щом не се касае само за блестящите политически връзки на Фоулър и парите, какво още има?

Можеше да му каже: Трябват ми средства за Пен. И за да бъде съвсем изчерпателен, да добави: и за собственото ми самоуважение, което доста пострада. Ала сарказмът в гласа на тъста му го накара да отговори много по-дръзко:

— Преди всичко, защото осъзнах, че ме презираш.

— Какво? Никога не съм се оплаквал от теб, нито пък съм се отнасял към теб неучтиво.

— Никога не си се оплаквал, защото не съм ти давал основание за това. Но откакто се роди Пен, ти не проявяваш нищо, освен вежливо неуважение. Напълно пренебрегваш детето. Може би всичко ми дойде твърде много.

— „Презрение“ и „неуважение“ са много силни думи.

— Точно така се чувствам.

— Говорил ли си за това с Елън?

— Не.

— И не трябва да го правиш. Бездруго й се налага да понася достатъчно. Искам да й спестя нещо толкова грозно. Тя е моя дъщеря.

— Но е и моя съпруга, в случай че си забравил. Аз я обичам.

Двамата мъже се взираха един в друг. При други обстоятелства, помисли си Роб, сигурно щяха да използват юмруците си. Но сега единственото им оръжие бяха тежките думи.

— Но ти я излъга. Казаха ми, че в шестдесет процента от случаите като този децата наследяват уврежданията от родителите си. Шестдесет процента! И това ти е било известно. Не ми казвай, че не си знаел. Обаче излъга. Премълчавайки, ти излъга.

Сърцето на Роб биеше до пръсване. Горещ горчив дъх пълнеше устата му.

— Няма никакъв смисъл да продължаваме в този дух — каза той. — Благодаря ти поне, че ми разкри докрай отношението си. Така е най-добре за всички ни. — Отправи се към вратата. — А сега, ако помолиш Джим да подготви напускането ми, ще ти бъда много благодарен. В такъв случай двамата няма да има нужда да се срещаме. Лека нощ.

В коридора на долния етаж спря до хладилника. Изпи пълна чаша вода, след това я напълни отново и намокри с ръце слепоочията си.

Никога, никога нямаше да разкаже на Елън какво точно се бе случило. И все пак неизбежно животът й щеше да се промени. Вече усещаше мъката й. „Ще направя всичко по силите си, за да компенсирам това — закле се той. — Всичко.“

Сега поне положението беше ясно. Грант бе улеснил вземането на решение.

Джаспър обличаше палтото си, когато Роб влезе и му съобщи новината.

— Роб, съжалявам, че му казах. Направих го с най-добри намерения. Надявах се да те разубеди, преди да си взел окончателно решение.

— Разбирам — съвсем откровено отвърна Роб.

— Значи жребият е хвърлен?

— Да. Сега вече — да. Така трябва.

— Все още смятам, че правиш грешка. Надявам се само да не съжаляваш.

— Не мисля, че ще съжалявам.

Искаше му се да излее душата си, да разкрие чувствата си към Грант, към Пен, към всичко, но тъй като беше затворен човек, знаеше, че ако го направи, ще съжалява и ще иска да си вземе думите назад. Затова само стисна топло ръката на Джаспър, обеща да му се обажда, след което отиде до телефона на бюрото си и позвъни на Еди.

— Е, имам да ти съобщя нещо. Вече няма да се крия зад ничий гръб.

Дванадесета глава

1986 г.

Елън излезе от кабинета на Фил Лоусън с Пен и спря отпред на стълбите пред болницата. На това място понякога я спохождаха любопитни видения от миналото, когато Роб Макданиъл се бе появил и се бе състояла не съвсем случайната им среща. Усмихна се, припомняйки си характерната забързана походка, каквато той все още имаше, тежката жега, сънливата тишина на улицата, зелената панделка на шапката си и впечатлението, че е срещнала бъдеща знаменитост — като Линкълн или Робърт И. Лий.

— Искам близалка — каза Пен. — Шоколадова.

— Добре, добре. Ще купим, като стигнем до парка.

— Ще яздя ли конче? — попита, или по-скоро заяви той, имайки предвид дървеното конче на въртележката.

— Да — отвърна му тя и го хвана за ръката, за да пресекат улицата.

Така щяха да прекарат остатъка от следобеда. Беше купила бисквити, за да хранят патиците. После бавно щяха да се върнат към паркинга и да се приберат вкъщи точно навреме, за края на урока по пиано на Джули.

Дните й бяха съвсем еднакви. Щеше да бъде също като жонглиране, ако се опиташе да раздели нещата, за да ги осмисли, например нощните кошмари на Пен и заслужения сън на Роб, самия Пен и връхлитащата на заден ход кола… Елън потръпна от спомена за инцидента миналата седмица, за вледеняващия вик на мисис Върнън, след като той бе успял някак си да се отскубне от нея, и най-вече за собственото си сковано от ужас сърце.

И все пак нещата като че бяха потръгнали. На осем години Пен приличаше на горе-долу търпимо четиригодишно дете. Просто трябва да знаеш как да се оправяш с него. Купи му близалка и след известни колебания между бялото конче с черни петна и черното, което пък изобщо нямаше петна, му помогна да се качи на въртележката.

Когато най-после седна, усети умората. Може би не правеше достатъчно упражнения, защото нямаше време. Или пък ставаше въпрос за психическа умора, която не искаше да признае. Веднъж бе писала за това в дневника си и после се срамуваше, че Роб го бе прочел, затова го изгори. Възпитанието й не допускаше да се оплаква дори на хартия, или по-точно най-вече на хартия. Баща й й го бе напомнил при последната им среща.

Беше й трудно да се чувства като стена, чието единствено предназначение е да разделя двамата мъже. Измъчваше се много повече от тях. През двете години, които последваха раздялата им, те сякаш поддържаха някакво мълчаливо споразумение. Както и преди, баща й продължи да я посещава винаги, когато бе сигурен, че съпругът не си е вкъщи, а тя ходеше в офиса му, за да обядват заедно. През празниците канеше приятели, които изпълняваха ролята на буфери между тях двамата, заели противоположните страни на масата или на безопасно разстояние един от друг.

— Той ме мрази повече, отколкото аз него — заяви Уилсън Грант. — Ненавижда ме, защото си дава сметка, че е скрил истината от нас.

Отново и отново Елън оставяше всичко да минава покрай нея. Баща й беше получил втори инфаркт и въпреки очевидната несправедливост на обвинението тя никога не спореше с него.

— Прекалено съм стар, за да изпитвам „вечна“ омраза — отвръщаше Роб всеки път, когато повдигнеха този въпрос.

Естествено той имаше предвид, че баща й не е прав.

— Гордостта му е наранена, защото застанах срещу него.

Напоследък Роб беше с приповдигнат дух. Само след година-две щеше да стане пълноправен съдружник, защото, както обясняваше той, иначе нямаше смисъл да го канят във фирмата. Когато развеждаше Елън из кабинетите, заемащи два етажа от луксозната сграда, беше доволен като дете, на което са купили нова играчка. Тя бе трогната от гордостта му, а и сама се чувстваше много горда.

В известен смисъл Роб се бе променил. Не и към нея, разбира се — беше все така мил и по-страстен от всякога. Промяната засягаше по-скоро настроенията му, честите изблици на приповдигнатост. Когато донесе вкъщи чека за вноската на къщата, радостта му бе неописуема — докосваше го така нежно, сякаш се наслаждаваше на допира до хартията. Забравиха вечерите, в които обсъждаха бюджета надълго и нашироко. Сега разполагаха с достатъчно пари, за да посрещат нуждите си, без да е необходимо да спестяват. Елън се радваше заради него, заради чувството му за независимост, заради работата и контактите с хора от държавно значение. Беше се подмладил. Тя си мислеше, че донякъде тази активност целеше да компенсира унилите, безинтересни години след раждането на Пен.

Веднъж той я бе изненадал с две нови коли — по една за всеки, — купени в един и същи ден. Често се прибираше вкъщи с костюми, поръчани специално при шивача на Еди.

— Еди е прав. Едва сега си давам сметка за това — обясни той. — Много е важно какво впечатление правиш. Може да звучи малко снобски, но за човека съдят по вида му.

Мнението му я удиви. Толкова нетипично бе за него.

— Не че имам нещо против, за бога. Просто съм любопитна. Никога не си мислил така.

— Сега клиентите ми са по-различни. Очакванията ми — също.

Допускаше, че наистина е така. Но знаеше толкова малко за тези неща. Писането и рисуването бяха съвсем друго. При тях работиш затворен между собствените си стени. Двете малки книжки, които през тези години бе успяла да изцеди от себе си, се бяха оказали пълен провал. Знаеше го от самото начало. Затова не направи друг опит и прекъсна и малкото контакти, които поддържаше с издателството.

Въртележката се въртеше. Монотонното й скърцане се сливаше със звуците на музиката, докато лицето на Пен ритмично се появяваше и изчезваше. Той би стоял тук с часове, ако майка му позволеше, и тя го оставяше колкото е възможно по-дълго, като още от самото начало давате всички билети на разпоредителя, който вече го познаваше. Сигурно не беше трудно да се запомни Пен: доста висок за възрастта си, красив, добре гледан. С бебешкото си поведение и почти винаги отворена уста той будеше едновременно любопитство и съжаление.

Две момчета с ученически раници на гърба минаха покрай нея. Бяха само с няколко години по-големи от Пен. Дори и в най-добрия случай той никога нямаше да стане като тях. Само да можеше да му намери подходящо училище някъде немного далеч! Защото в нито едно от по-близките не искаха да му помогнат. Не можеха ли поне да опитат?

Дори приятната частна учителка, която бяха наели, се отказа да го учи на азбуката.

— Не съм достатъчно компетентна, за да се занимавам с дете като него — извини им се тя.

Може би беше вярно. Но по всичко личеше, че детето ще остане неграмотно.

— Вероятно по-късно — добави жената с изпълнен със съчувствие глас. Самата тя имаше син на същата възраст.

Вероятно по-късно.

Елън се бе унесла в мислите си, когато усети потупване по рамото.

— Здравей — каза Фил Лоусън.

Тъй като го бе оставила в кабинета му неотдавна, тя се изненада да го види тук.

— Познах сламената шапка — обясни той.

— Всички ме разпознават по нея. Тя ме пази от слънцето. Много лесно изгарям.

— Забелязах, че имаш много деликатна кожа.

— Какво те води в парка?

— Дъхът на есен и свежият въздух. Паркирах колата си на Фулър Стрийт и трябва да отида пеша да я взема.

— Здрасти, Филип! — провикна се Пен. Беше развълнуван и махаше с две ръце. — Здрасти!

— Внимавай, малкият, че иначе този див жребец ще те хвърли — предупреди го разпоредителят, докато го повдигаше.

— Нямах представа, че те нарича Филип — отбеляза Елън.

— Това е нещо ново. Сигурно го е чул от някого.

— Филип? Звучи официално и някак не ти подхожда.

— Зная, но го предпочитам пред Фил. Може би защото е свързано със спомени.

— Не знаех. Отсега нататък за нашето семейство ще бъдеш Филип. Няма да забравя да предупредя и Роб.

— Това не е толкова важно. Ще се поразходим ли?

— Да, до езерото. Пен иска да нахрани патиците.

В повечето случаи детето се втурваше напред и тя трябваше да тича след него. Този път обаче то вървеше бавно, уловило ръката на Филип, сякаш искаше да удължи контакта. Забавеният им ход напълно подхождаше на спокойния следобед. Градският парк може да бъде много приятен в зависимост от това, кой го посещава, мислено реши Елън. Този ден липсваха обичайните тълпи. Виждаха се само майки с бебешки колички, няколко разхождащи се възрастни двойки, двама влюбени и един студент, който четеше на една пейка. Някакъв старец хранеше гълъбите, а патиците плуваха почти до самия бряг на езерото.

— Забравил си — обърна се тя към сина си. — Не трябва да хвърляш цялата бисквита. Покажи на Филип как я разчупваш на залъци.

— Знам, знам! — извика Пен.

Малко встрани, под сянката, двамата стояха и го наблюдаваха. Докато хвърляше малките късчета, той се усмихваше. Птиците го караха да се чувства щастлив.

— Състоянието му доста се е подобрило — отбеляза Филип.

— Да, малко по малко. Трудно ми е да повярвам, че е на осем години.

Тя не пришпорваше времето. След като прехвърли тридесетте, бе осъзнала колко бързо минава. А когато ставаше въпрос за момчето й, това само още повече я ужасяваше, защото ги приближаваше към кризисния момент. Не след дълго Пен нямаше да е вече дете. И както всеки път, когато се опитваше да си го представи на петнадесет или на двадесет години, очите й се напълниха със сълзи. Извърна се, за да ги скрие под периферията на шапката си. Искаше й се Филип да си бе тръгнал, защото сигурно се досещаше за мъката й. Но той само се приближи до Пен и се загледа в патиците.

Успя да преглътне сълзите си, преди всички бисквити да бъдат хвърлени в езерото. Беше станала специалист в това отношение и се презираше, задето те бликваха пряко волята й.

Тръгнаха към следващата атракция — пясъчника. Обикновено беше пълен с малки дечица, чиито майки бяха насядали на близките пейки. Извади кофичката и лопатката от найлоновата чанта. После свали обувките на Пен и го настани на облицованата с дървени летви седалка. Усетила обезпокоените, бдителни очи и подозрителните погледи, тя изпита желание да отговори на неизречените въпроси, които висяха във въздуха: да, той е бавноразвиващ се, но няма да нарани децата ви, не се притеснявайте.

— Филип, не си отивай — извика Пен.

— Няма. Ще седна на тази пейка.

Сега беше доволна, че е останал. Щяха да си поговорят, вместо да седи сама сред ледено мълчание.

— Сигурен ли си, че не стоиш тук само заради Пен?

— Няма закъде да бързам — отвърна той. — Вкъщи не ме чака никой, освен две котки.

Отговорът я изненада. През всичките години на приятелство отношенията им си бяха останали чисто професионални. Като лекар той трябваше да знае доста неща за нея и за Роб, но те нямаха никакво право, нито пък се интересуваха да научат нещо за него. Тъй като не бе виждала в кабинета му никакви снимки на съпруга или деца, Елън бе решила, че е естествено да живее с някого. Но нямаше вид на човек, който ще се усамоти само с две котки!

— Да — каза той, сякаш бе прочел мислите й. — Живея сам от доста време. Не е най-добрият вариант, но някак си не мога да се отърся от навика. Опитвах се, имах няколко връзки, но не продължиха дълго. Така че отново се върнах към котките.

Погледна я. „Изумително, каза си тя наум, никога не съм виждала толкова сини очи.“

— Накарах те да се чувстваш неудобно — каза той.

— О, не — заекна тя. — Просто изчаквах… Мислех, че имаш да кажеш още нещо, и не исках да те прекъсвам.

— Наистина исках да кажа още нещо, но после се отказах. Не е редно. Прекалено лично е. И е безинтересно.

— Фактът, че е толкова лично, според мен не означава, че е нередно, а още по-малко — безинтересно. Сигурно си мислиш: „О, тази жена е майка на мой пациент, отношенията ни са само професионални и защо трябва да я занимавам с моите работи?“ Ако е така, много грешиш. Двамата с Роб сме ти толкова благодарни! Ти ни беше такава опора, толкова добър приятел…

Думите й го трогнаха. За момент остана мълчалив, а след това, откъсвайки погледа си от тревата, той започна:

— Днешният ден за мен е годишнина, която ще ме измъчва цял живот. Аз съм от Канада. По това време на годината там има снежни бури. Преди петнадесет години, доколкото мога да се доверя на паметта си, позволих на съпругата си да кара, въпреки че беше рисковано. На един заледен участък тя катастрофира. Загина на място, а детето ни почина от раните си около месец по-късно. Години наред мисълта за това ме преследва. Не трябваше да го допускам.

Той млъкна. Не можеш да опознаеш хората, докато те самите не решат да ти разкрият нещо за себе си. Той винаги й се бе струвал толкова разумен, толкова приспособен към живота. Тя заговори много меко:

— Вината не е твоя. Била е зряла жена. Как би могъл да я спреш?

— Права си, разбира се. Разумът ми го повтаря непрекъснато. Но все още си мисля, че трябваше да й попреча да тръгне. Най-много ме измъчва мисълта за детето. Струвало ми се е понякога, че ме обвинява.

— Значи затова си заминал толкова надалеч и предпочиташ да работиш с деца?

— Точно така.

— Добре умееш да криеш болката си, Филип.

— Ти също.

— Както и Роб.

— Да. Роб е изключително силен характер.

След това мълчаливо се загледаха в слънчевия пейзаж. Старецът продължаваше да храни гълъбите; дребна жена водеше огромен санбернар; откъм изток се надигаха буреносни облаци, докато слънцето клонеше на запад. Майките побързаха да приберат децата си от пясъчниците и се затичаха към къщи. Пен бе напълнил и изпразнил кофичката си стотици пъти. Струваше й се невероятно, че са седели на пейката почти час и половина.

— Джули скоро ще се прибере от урока по пиано. Време е да си вървим.

— А как е тя? Имам чувството, че я познавам, въпреки че през всичките тези години съм я виждал само няколко пъти.

— О, толкова често ли говоря за нея?

— Всъщност не. Правя изводите си не толкова от онова, което си ми казвала, колкото от начина, по който двамата с Роб засиявате, когато говорите за нея.

— Предполагам, това се дължи на… на… на разликата. Все пак тя е много чувствително дете, носи ни толкова радост. Сигурно не й е лесно вкъщи, но го понася. Може би няма да ти е неприятно да дойдеш у нас някой ден? Някоя неделя? Какво ще кажеш за идната?

— Звучи чудесно. Благодаря, ще дойда.

— Ще проверя дали Роб има ангажименти и ще ти се обадя. Никога не съм наясно какво ще правим, докато не се прибере и не ми каже.

— Разбира се, че нямам нищо против — каза Роб. — Този Фил Лоусън е много почтен човек. Пък и изглежда приятен за компания.

— Филип. Предпочита да го наричат Филип. Пен го нарича така.

— Добре. Само че няма да стане тази неделя. Еди иска да ни запознае с някого. Става въпрос за обяд в някакъв провинциален клуб.

— Това не е характерно за него. Освен, разбира се, ако не е завързал някоя сериозна връзка с жена и иска да ни я представи.

Роб се разсмя.

— Не и Еди. Не, нищо подобно. Иска да се срещнем с шефа му Дик Девлин.

— Няма ли начин да откажеш? От онова, което Еди ни е разказвал за този човек, останах с впечатлението, че не е особено интересен. Предпочитам да се видим с Филип.

— Изключено. За мен е много важно. Той има солидни връзки. Впрочем Еди каза, че партито ще бъде доста изискано. Облечи се подходящо за случая.

Елън се развесели:

— Как да го разбирам? Може би ще ми подхвърлиш някоя идея?

— Боже мили, аз пък откъде да знам? Нещо, каквото жените носят на официални приеми.

— Не помня от колко години не съм ходила на никакви обеди, било официални или неофициални.

— Облечи каквото решиш. Така или иначе ще бъдеш най-красивата жена.

В неделя тя облече семпла кафява рокля от лен, обгръщаща плътно тялото й, и сложи масивната златна брошка с изумруд, която имаше от баба си. Не се довери на преценката на Еди, затова реши да комбинира нещо семпло с нещо впечатляващо.

— Баба ти сигурно е знаела предварително, че в семейството ви един ден ще се появи зеленооко момиче — подхвърли Роб. — Ела да се огледаш.

Двамата застанаха един до друг пред огледалото. Елън напрегнато се вгледа в отражението си. Все още изглеждаше много млада — почти не се беше променила. Черната като абанос коса беше по-дълга от времето, когато се бе запознала с Роб и той я бе оприличил на гръцката богиня от илюстрацията в учебника си. Лицето й бе доста издължено, а брадичката — малко остра, ако я гледаш в профил. Въпреки това цялостното впечатление беше много приятно. Или поне така смяташе Роб.

Що се отнасяше до него, сега, като го гледаше на ярката лунна светлина, тя констатира, че от „момчето от провинцията“ не бе останала и следа. Мъжът до нея излъчваше енергия и увереност. Личеше си по стойката му; долавяше се в гласа му.

— Може би гледам прекалено напред, но ще ти го кажа направо. Смятам да участвам в сделките на Девлин. Това ще бъде нашата златна мина.

— Златна мина? — каза тя насмешливо.

— Не ми се присмивай. Това може да е нашето ново начало.

— Скъпи, аз никога не ти се присмивам. Просто за момент си припомних момчето, за което се омъжих, и изпитах нежност към него.

— Е, да вървим. Не е далече. Ще се приберем навреме, за да можем да се възползваме от нощта. Напоследък бях толкова зает, че…

Нощите през седмицата бяха твърде кратки за тях. Впрочем това важеше и за предишните седмици. Твърде кратки за онова, което искаше Роб: лениви, спокойни часове в старинното голямо легло.

— Тази нощ — каза тя. — И аз бих искала.

Пътят представляваше един криволичещ тунел между тъмните стени на луксозните къщи. След това внезапно се озоваха пред обширна морава, сред която се кипреха няколко стари дървета, а в другия й край се виждаше двукрила тухлена постройка.

— Пристигнахме. Клуб „Глен Еър“. Някога е бил дом на фамилията Армстронг. Бил е губернатор преди четиридесет и пет години, след което е отишъл в Сената. Повече от половината политици в щата са членове на този клуб.

Това не бяха хората, с които общуваше семейство Грант. Те не биха се чувствали на мястото си тук, както и не биха гласували нито за Армстронг, нито за сегашния му приемник. Гостите бяха нагли и суетни. Но Елън веднага се коригира: отхвърлянето на снобизма и кръпките върху ръкавите на десетгодишен костюм са също толкова неприемливи, колкото и цялата тази показност, Елън. Затова тя разтегли устни в подходяща усмивка и влезе.

Залите, както и се очакваше, бяха просторни, целите в портрети и огледала, обзаведени с удобни кожени мебели и украсени с изобилие от есенни цветя. Еди умело ги поведе към терасата, където беше подреден бюфетът и сервитьори с бели сака разнасяха подноси с напитки. Докато търсеше Девлин, следван от Елън и Роб, той непрекъснато спираше да поздрави някого. Слънцето се отразяваше в лъскава коприна и искрящи перли. С право беше казал, че приемът ще бъде „официален“. Тя с копнеж погледна към дърветата, под чиято сянка щеше да се чувства много по-комфортно.

Най-сетне се добраха до Девлин, обграден от напрегнати лица, сред които Еди си проправи път и ги представи.

— Е, най-после го доведох. Това е най-добрият ми приятел, Роб Макданиъл. Учихме заедно в юридическия факултет, помниш ли? Сега работи с „Фоулър, Харти и Фоулър“.

— Не съм забравил — кратко отвърна Девлин.

— А това е мисис Макданиъл. Елън.

Тя веднага беше оценена. Похотливите очи на Девлин приличаха на маслини или на костилките в тях. Те я огледаха от главата до петите, после отново се върнаха към лицето й. От своя страна, тя също го проучваше, без да пропусне нищо: гладките му страни, розови като несготвено свинско месо, огромните като чукове ръце, набитото тяло. Месо.

— Съпругата ми — каза той. — Оливия.

Тя се обърна към една много дребна жена, облечена в червено-черен костюм. Дългата до раменете коса беше боядисана в някакво безумно жълто, каквото не би могло да си позволи нито едно живо създание, освен може би канарче. „Бузите й са розови като божур“, отбеляза развеселена Елън.

Протегна ръката си.

— Как сте?

— Радвам се да се запознаем.

— Какво ще кажете да се заемем с обяда? Поръчах да ни сложат една маса и да ни сервират. Мразя да се редя на опашка в бюфета. Чувствам се като в стол. Еди, надявам се не си забравил да им напомниш. По-добре иди да провериш дали е готово.

Следван от цялата компания, той тръгна към сянката, като обясняваше, че Еди е „негов човек“, голям адвокат и много добър приятел. Днес приел семейство Макданиъл, защото приятелите на Еди били и негови приятели.

Въпреки че бе прието мъжете и жените да седят заедно на масата, също така прието беше мъжете да говорят с мъжете, а жените помежду си. Всички тези хора очевидно добре се познаваха. Съпрузите бяха свързани с бизнес или с политика, а съпругите си имаха свои интереси. Само няколко от тях бяха „работещи жени“, но усилията им бяха насочени към благотворителност, развлечения и живота в клуба. И до една се съобразяваха с Оливия Девлин.

Елън ги наблюдаваше с интерес. Оливия определено нямаше вид на лидер на групата. Всяка една от присъстващите беше по-подходяща — някои бяха дори красиви и доста по-модерно облечени от тази стегната в костюм жена, която или беше доста възрастна, но изглеждаше млада, или пък беше млада, но изглеждаше възрастна. Всяка друга се изразяваше по-добре от нея. И тя стигна до заключението, че Еди не беше преувеличавал. Девлин наистина трябва да беше много богат.

Сякаш да потвърди мнението й, Оливия заговори уверено:

— Да, видяхме го миналия месец и Дик каза, че трябва да го купя. Обещаха да ни го запазят, но само до края на седмицата. Не зная… Разбира се, това е Матис и цветовете са толкова красиви, особено преобладаващото розово, но нашата библиотека изглежда толкова мрачна с всички онези книги, че не мога да реша дали…

Последва задълбочено обсъждане на въпроса. Елън отдаде дължимото на вкусната салата от пилешко месо с ананас. Беше гладна. Единствено храната си струваше едночасовото пътуване.

Докато мислите й блуждаеха, чу Роб да споменава името й.

— Това там е Елън, с кафявата рокля. Тя е писателка. Неотдавна издадоха нейна книга. Освен това е и художничка. Сама рисува илюстрациите на книгите си.

Елън застина. Неотдавна? Преди цели осем години. Искаше й се да не бе го казвал. Но той толкова се гордееше с нейния незначителен успех… Трябваше да му е благодарна.

Съседката й отдясно беше чула думите му.

— Вие сте писателка? Под какво име пишете?

— Под собственото си. Елън Макданиъл.

— Нищо не ми говори. А винаги следя списъка на бестселърите.

— Не съм била в никакъв списък. Става дума за детска книжка.

— О. — Интересът мигом се изпари.

А тази отляво пожела да се осведоми дали са станали вече членове на клуба.

— Не, днес сме тук като гости на Еди Морз.

— Познавам Еди. Колоритна личност, не мислите ли? Голям приятел на Девлин. Но смятате да се присъедините към нас, нали?

— Опасявам се, че не.

— В такъв случай съм разбрала погрешно. Някой беше споменал нещо такова.

Налагаше се да смекчи отрицателния отговор.

— Имаме две малки деца, а съпругът ми толкова рядко си е вкъщи, че предпочитаме да прекарваме свободното си време заедно.

— Все едно — каза жената за изненада на Елън. — Не бих препоръчала това място на никоя млада двойка. Постоянно ще трябва да държите съпруга си под око. Особено ако е привлекателен като вашия.

— Струва ми се — отвърна Елън, защото от нея се очакваше да каже нещо, — че това важи за много други места в днешно време.

— Да, но в клубове като този е още по-лошо. Обстановката е доста интимна, защото хората са едни и същи. Създава се близост, нали разбирате. А като се прибави и барът, можете да си представите.

Елън изпита облекчение, когато някой ги прекъсна. Темата не беше съвсем подходяща за неделен следобед в провинцията. Въпреки че мнозина биха я сметнали за интересна. „А аз, помисли си тя, толкова се измъчвах, задето Роб скъса с онова момиче, за което дори не беше сгоден!“

Нейният „привлекателен“ съпруг се бе впуснал в разговор, който приковаваше вниманието на слушателите. Нямаше смисъл да си повтаря, че той излъчва много повече достойнство, отколкото Еди, когато и да било, но все пак бе възприел нещо от маниерите на приятеля си. Не че й стана неприятно, но не беше типично за него. Беше различно.

Причината бе в новата работа и новите доходи. Помисли си за баща си и отново я обзе тъга. Но хората израстват и се променят, нали? Един мъж над тридесетте не може да бъде онова, което е бил на двадесет. Такъв беше животът. Това означаваше да се омъжиш за някого, да живееш с него и да остареете заедно… Поне докато любовта оставаше все така силна. Както и щеше да бъде. Елън и Роб щяха да живеят тъй, както бяха живели родителите им — в пълно доверие до самия край.

— Е, какво мислиш? — попита Роб, след като Еди ги откара до тях.

— За кое?

— За целия ден. За онова място.

— Подейства ми много разтоварващо. Обстановката ми напомни донякъде за къщата, в която се запознахме.

— Имитацията на Версай? Не намирам никаква прилика.

— Не говоря за архитектурата, а за гостите.

— О, това изобщо не ме притеснява. Те представляват света.

— Но не целия свят.

— Е, достатъчна част от него. Пак чух, че Девлин ще се пробва в Сената. Не за този мандат, нито дори за следващия, но все някога. В този слух сигурно има зрънце истина, щом го подновяват толкова често.

— Щатския или федералния?

— Федералния. Той се цели високо.

— На мен никак не ми допадна. А на теб?

Роб се засмя.

— Със сигурност не е идеалът ми за „добър приятел“, но напълно покрива представите ми за човек със стабилни връзки.

— Само защото Еди твърди така? — попита тя с любопитство.

— Какво? Нима не мога да преценявам сам? — Роб се събличаше. Свали вратовръзката си и прибра обувките в гардероба. — Впрочем какво толкова имаш против Еди?

Елън разресваше косата си. В огледалото забеляза недоволното му изражение. Беше ядосан.

— Нищо. Той е твой приятел. Но ми се струва, че води малко лекомислен живот, няма жена и семейство, никога не се застоява вкъщи…

Роб я прекъсна:

— За бога, работата му е свързана с непрекъснато пътуване! А що се отнася до съпругата и семейството, негово право е да реши дали иска да ги има или не, нали?

Като остави четката, тя се обърна към него и каза тихо:

— Просто не съм сигурна дали ти влияе положително напоследък. Тези хора днес… Ти нямаш място между тях.

— Той изобщо не ми влияе, Елън! В никакъв случай! Нямам нужда някой да ме поучава.

— Недей да се сърдиш, Роб. Нямам ли право на собствено мнение?

— Разбира се, че имаш. Но не е в твой стил да си толкова критична. Винаги си търсила у хората най-доброто. И си ми казвала, че и аз трябва да правя същото, нали?

„Той има предвид баща ми“, помисли тя и не каза нищо.

— Колкото до онези хора, зная, че Девлин прилича на необработен диамант, но ако мога да се сприятеля с него… О, по дяволите, казвал съм ти и преди, защо да се повтарям. Може би не е толкова лошо, колкото изглежда на пръв поглед. Те колекционират произведения на изкуството. Каза ми, че току-що са купили картина на Матис.

Тя отново не отговори. Припомни си забележката за приобщаването им към клуба.

— Оливия Девлин е декоратор, но просто като хоби. Подрежда къщите на техни приятели. Може пък да ти допадне, независимо от външния си вид, Елън. И двете разбирате от изкуство. Самата ти си художничка.

— Никаква художничка не съм. Аз съм илюстратор, или поне бях някога.

— Казваш го със съжаление.

— Не исках да прозвучи така. Просто излагах фактите.

— Добре де, няма да спорим.

— Една от жените спомена нещо за приобщаване към клуба. Нали не го мислиш сериозно?

— Еди го предложи и Девлин се съгласи. Това е.

— Защо не си ми казал?

— Защото не е сигурно.

— Знаеш, че е сигурно, Роб. Още повече — щом е замесен Девлин. Мисля, че идеята е ужасна. Мястото ни не е там.

— Не е необходимо да се сприятеляваш с всички. Но там ти се предлага добра възможност да поплуваш или да поиграеш тенис. Ще бъде чудесно и за Джули.

— Щом това е единственото, което те привлича, защо не се присъединим към клуба на Харти? Там поне познаваме хората. Ще се чувстваме по-комфортно. Много добре знаеш какво имам предвид. А и Харти е член, което е добре дошло за теб. Какво като са по-възрастни от нас.

— Защо не искаш да разбереш, че онова, към което се стремя, е именно контакт с Девлин? С Харти вече съм си създал връзки. Виждаме се всеки ден.

— Сигурно защото не бих искала да имаш нищо общо с него.

— Може, но ти каква си, съдия?

— Не, но вярвам на инстинкта си. Усещам нещо.

— И аз усещам нещо. Бизнес. Този човек е феномен. Той купува земя, прави една уличка и около нея се разраства цял град. Е, не е съвсем така, но Еди ми показа някои от проектите му, които ще те изумят.

— О, отново Еди и неговите съвети! Защо, за бога, е толкова загрижен за теб?

— Не е загрижен, Елън. Той е просто добър човек, при това винаги е бил много внимателен към нас, в случай че си забравила. Обича да си придава важност. Но аз го разбирам. Липсва му интелект, но не е глупав. А аз съм достатъчно умен, за да схвана разликата.

Тя имаше чувството, че се движат из непознат терен. Мисълта й — „творческата й мисъл“, подигра се на себе си — й рисуваше картина: караха кола сантиметър по сантиметър през неочаквано спуснала се мъгла. Пред тях пътят можеше да е съвсем чист, но можеше и да се натъкнат на остра скала.

— Не знам — каза бавно. — Наистина не знам. Никога не съм те смятала просто за „умен“.

— И това ми го казва собствената ми съпруга! Дявол да ме вземе! — извика той.

— Ти приемаш това като обида? Та аз току-що ти направих комплимент, Роб.

— Единственото, което правиш, е да ме караш да се чувствам виновен от минутата, в която предложих да отидем там.

— Не е вярно. Държах се любезно с всички.

— Но през цялото време намираше недостатъци. Знаеш ли какво? Ти отрови целия ми ентусиазъм, цялото удоволствие от деня.

Застанал прав по пижама, наистина изглеждаше доста „привлекателен“ мъж. Имаше намерение само да му направи комплимент и да наблюдава как той се опитва да скрие задоволството си. После щяха да се посмеят и тя щеше да го прегърне.

— Уморен съм — заяви той. — Искам да поспя.

Това трябваше да бъде тяхната дълга любовна нощ. И може би наистина щеше да се превърне в такава, ако Елън положеше малко усилия за това. Но тя също беше уморена и също имаше нужда от сън.

Тринадесета глава

1987 г.

През пролетта цветята в коридора бяха подменени с разцъфнали азалии. Едно малко сандъче бе поставено дори на прозореца на Роб.

— Чудесен офис имаш — отбеляза Девлин. — Първокласен. Дори този на Ленихън не може да се сравнява с него.

Роб се усмихна.

— Защото фирмата е стабилна.

— Говориш като джентълмен. О, съвсем не смятам да търся други адвокати. Не ме разбирай погрешно. Аз си гледам своя бизнес. И винаги имам на разположение Еди, който да държи всички под око.

При мисълта, че Еди или който и да било би могъл да държи „под око“ Уил Фоулър, Роб с усилие потисна усмивката си.

— Значи и в двата случая си в добри ръце — каза той.

— Не се ли занимаваш с недвижими имоти?

— Не, това е работа на Фоулър. Аз съм от онези, които се размотават из съда.

Девлин се разсмя.

— Точно това харесвам у теб най-много. Не си придаваш важност. Сякаш аз самият не знам, че изобщо не се размотаваш. Еди твърди, че си неповторим оратор. Имаш дар слово, а? Някой път трябва да дойда да те послушам. Казаха ми, че обичаш да заставаш на страната на онеправдания.

— Ако е в правото си естествено.

— Това е добре. Имаме нужда от сърцати хора. Още повече — в правителството.

Роб кимна.

— Така е.

На бюрото му имаше разтворена папка. Девлин бе прекъснал работата му, но вината за това беше изцяло негова, тъй като бе наредил на секретарката си да го пуска винаги, когато дойде. Беше прекалено докачлив и като нищо можеше да прехвърли делата си при някой друг, ако долови и най-малкото пренебрежение. Идеята да го доведе тук беше според Еди от огромна полза за Роб.

Така че всеки път, когато Девлин имаше среща с Фоулър, Роб очакваше посещение. За щастие това не ставаше много често.

— Как е съпругата?

— Чудесно. Благодаря.

Добре че не можеше да разбере колко го презира Елън! В клуба тя се опитваше да го избягва, но той винаги я намираше. Тя беше не просто красива жена, но притежаваше и „класа“, което неудържимо го привличаше.

— Моята пък замина за Флорида. Няколко месеца няма да я има, така че къщата е на практика затворена. Никакви социални контакти. Не че имам много време за тях. Прекалено съм зает да обикалям страната. Не можеш да си представиш какво става в сферата на недвижимите имоти. Цените спадат главоломно. Все едно да вадиш злато с кофа. Виж, може би някой ден ще дойдеш с мен просто да погледнеш. Вземи и Елън. Обзалагам се, че ще й бъде интересно.

— Много ти благодаря, но точно сега е невъзможно. Тя е прекалено заета у дома.

— О, да. Чух за момчето ви. Ужасен късмет. Ние никога не сме имали деца, но мога да си представя.

„Не, не можеш“, помисли си Роб и любезно изчака Девлин да си тръгне.

Разговорът бе прекъснал работата му по едно доста объркано дело. Той се облегна назад и протегна дългите си крака под бюрото, за да се отпусне и да избистри мислите си. Обикновено се радваше на особената атмосфера, която го бе обгърнала още с първото му влизане в офиса на фирмата. Усещаше я като лъчение, което го зареждаше със сила и енергия. Днес обаче беше прекалено погълнат от собствените си проблеми.

Мислеше, разбира се, и за делото. Клиентът му, дребен чиновник в някаква малка банка, беше обвинен в злоупотреба. Той го озадачаваше. Беше необичайно нервен, като човек, който се осланя на адвоката си, но не му казва цялата истина и се чувства притеснен от това. Сякаш в него се водеше някаква вътрешна борба между желанието да признае всичко и страха да го направи. Той прикрива някого, мислеше си Роб и все повече се убеждаваше в това. Има някой или дори някои, които са по-могъщи от клиента му. Подобни неща не бяха необичайни. И неочаквано си представи малко, скромно бунгало, вече ипотекирано; уплашена жена, която очаква новината в края на деня, и деца, от които същата тази новина трябваше да бъде старателно пазена. Тъжна история. Но светът е такъв. Това беше дело точно за Грант или Джаспър.

Седмицата започна с погребението на Грант. Беше починал в кантората си внезапно и без да усети нищо. В претъпканата църква, застанал до Елън и Джули, която обожаваше дядо си, Роб се опита да разбере собствените си чувства и стигна до не особено оригиналното заключение, че всеки един човек представлява загадка. Ето там, в ковчега, под купищата червени карамфили, беше намерил вечен покой един великодушен, почтен и честен до мозъка на костите си човек, който повече от всичко бе държал на съвършенството. Пен не беше съвършен. Следователно онзи, който чрез измама го бе довел в иначе безупречното му семейство, не заслужаваше прошка. Да, в името на благоприличието трябваше и му беше простил, но дълбоко в душата си — никога. Наследственост или влияние на обкръжението? Не можеше да прецени. Но въпреки всичко изпитваше милост към Грант и състрадание към скръбта на Елън.

Не след дълго стана време да се прибира. На паркинга се срещна с Фоулър, който се осведоми с многозначителна усмивка дали Девлин му бе направил обичайното посещение.

— Можеш да бъдеш сигурен — отвърна Роб в същия дух. — Интересна личност, не мислиш ли?

— Няма две мнения. Респектиран съм от амбициите му. Впрочем проклет да съм, ако имам някаква идея как бих се оправял с толкова пари. Ако ги имах, нямаше да знам за какво да ги харча.

— Нито пък аз.

При мисълта за скромната сума, която за първи път през живота си бе успял да спести, го обзе чувство за сигурност. Това бе единственото топло и успокояващо усещане, което го бе спохождало през последните няколко дни.

Сякаш се радваше, че най-после се е озовал на открито, Уил очевидно нямаше намерение да си тръгва. Беше мек зимен ден, с меланхолично, отрупано с облаци небе, но лекият вятър действаше ободрително и двамата мъже останаха да поговорят за някои недотам значителни неща.

— Да — върна се към подхванатата тема Уил, — наистина впечатляващо. Той ми даде списък с имотите си. Сигурно има още една юридическа фирма, която се занимава с делата му, ако не и няколко. Това е нещо като лампата на Аладин. Щом Девлин вземе един долар и го потърка с ръка, той веднага се превръща в десетдоларова банкнота.

— Но недвижимата собственост, — сигурна ли е?

— Да, ако купуваш само най-доброто. Разбира се, за такова нещо се изисква първоначален капитал.

— Знам. Имах предвид дали е безопасно при днешните условия? В тази област не знам почти нищо. Единствената ми собственост е къщата, в която живея.

Дори тя не е твоя собственост. На Елън е.

Уил сви рамене.

— Изглежда, в момента е най-сигурната инвестиция. Също като стоковата борса.

— Но недвижимото имущество — земята, — това е нещо реално. Струва ми се, че е дори по-сигурно от стоковия пазар.

— Може. Ще ми се само да те посъветвам, ако си наумил нещо, да не се забъркваш с Девлин.

— Нищо не съм наумил, уверявам те.

— Както и да е, на мен ми е забавно да го наблюдавам. Човешка комедия. Е, аз тръгвам. Лека нощ, Роб.

— Имаш страхотно малко хлапе — каза Еди.

— Вече не е малко хлапе. През май ще стане тийнейджърка.

Сутринта бяха играли тенис и Джули го бе накарала да се поизпоти доста, докато я победи. Сега я гледаше как играе на двойки с приятелите си. Но в същото време и как кара първия си велосипед, червеното малко колело с три гуми, как се учи да ходи, пристъпвайки между своите родители с малките си бели обувчици…

— Не знаех, че ще идвате в клуба днес — продължи Еди, — иначе щях да дойда за обяд. Къде е Елън?

— Вкъщи с Пен. Мисис Върнън е болна от грип.

— Това означава ли, че нещата не вървят? — попита съчувстващо Еди. — Знам, че си го водил тук няколко пъти.

— Зависи от настроението му. Понякога е много послушен, но друг път, като днес, е направо непоносим. Повярвай ми, колкото по-голям и силен става, толкова по-трудно е за нас да се справяме с него. Най-тежко е за Елън, макар че тя никога няма да го признае.

— Оженил си се за забележителна жена.

— Знам. От известно време си блъскам главата, защото искам да й купя нещо хубаво.

— Бижута. Никога няма да сбъркаш.

— Това не важи за Елън. Тя има много ценни бижута, останали от баба й — не толкова скъпи, но много красиви, — а изобщо не ги носи. Единствените случаи, когато ги слага, са заради някой прием във фирмата. Но това не се случва често.

— Тогава й купи нова кола. Един двуместен мерцедес ще й даде възможност да обикаля из града и да демонстрира стил.

— Опасявам се, че няма много време да обикаля из града. Но аз наистина искам да й подаря нещо и наистина не знам какво.

— Рожден ден ли има?

— Не.

— Парите парят в джоба ти, а? Спестявал си и сега ти се иска да харчиш на воля. Съвсем естествено е. Искаш ли да видиш нещо? Погледни. — Еди извади от джоба си някакъв плик, а от плика — документ. — Моят процент от продажбата. Участвах като партньор на Девлин при строежите в Уейн Каунти. Продадохме всичко и това е моят дял.

Роб погледна и подсвирна.

— Почти удвоих парите си — продължи Еди. — Разбира се, не всеки път е толкова лесно. Но няма опасност, ако знаеш какво правиш, а Девлин много добре знае. Трябва да опиташ. Наистина.

— Мразя да рискувам онова, което имам. Не съм волна птица като теб. Трябва да мисля за още трима души.

— Чуй ме. Да не би да мислиш, че съм забравил? Бих ли те въвлякъл в нещо рисковано? Лош съвет ли ти дадох, като те насърчих да приемеш предложението на Фоулър?

— Не, разбира се, че не. Но знаеш, че не разбирам нищо от тези неща. Например: кой участва в сделките на Девлин? И защо той иска да ме включи? Едва ли има нужда от моите няколко долара, при положение че си играе с милиони.

— Ще ти отговоря. Първо: кой участва? Големи инвеститори, големи имена от политическата сцена, бизнесмени, които се нуждаят от политиците. Ръце в ръкавици, както се казва. Чакай, не бързай да се съмняваш. Няма нищо тъмно. Нищо. Всички сметки са в най-големите банки на страната. Следващият въпрос: защо иска да включи и теб? Трябва да ти кажа истината, нали? Значи е излишно да скромнича. Ще го направи преди всичко заради мен, но и защото много те харесва.

— Харесва съпругата ми — сухо подметна Роб.

— Добре де, добре. Вярно е, че харесва хубавите жени. Ти си виждал Оливия, нали?

Двамата мъже се засмяха. Еди потупа приятеля си по коляното.

— Виж какво ще ти кажа. Смятам да пообиколя някои от проектите, докато Девлин е във Флорида. Ще бъде по някое време този месец, така че ако си вземеш няколко дни отпуска, можеш да дойдеш с мен. Ще пътуваме с неговия самолет. Хайде, какво ще изгубиш?

— Не е трудно да свикнеш с това — отбеляза Еди, докато наблюдаваше извивките на Мисисипи под снишаващия се самолет. — Никакви туроператори, никакви билети, никакви чакални по аерогарите. Страхотно, нали?

Роб трябваше да признае, че наистина е „страхотно“. Нямаше човек, който да не се впечатли от онова, което бе видял до този момент. Бяха посетили елегантен комплекс в Калифорния. Беше сравнително малък, за да осигури дискретност на онези, които щяха да пазаруват в скъпите бутици и да пият чай с лед, седнали край фонтаните във вътрешните дворове.

— Този ще го задържим — беше му обяснил Еди. — Поне докато ни носи пари. Когато околността се промени или когато чуем, че е на път да се промени, ще замине по реда си.

Роб искаше да знае защо околността ще се променя. Без значение дали щеше да инвестира в собственост или не, а досега не бе уверен, че ще се осмели, той беше заинтригуван. Хрумна му, че Елън често се бе шегувала с неговото любопитство, наричайки го „интелектуално“.

— И защо околността ще се промени?

— Носят се слухове, че ще правят магистрала, за да се подобрят връзките с града. От години нищо не се случва, но ако стане, стойността на недвижимата собственост ще падне. Нали разбираш — тълпи, движение. Хората, които живеят в тези къщи, ще започнат да ги продават. Когато въпросът опре до парите, всичко зависи от политиците. Дали ще има магистрала или не, имам предвид.

Самолетът се бе снишил достатъчно, за да се види паркираната кола пред една къща, закътана между зелена царевица и жълта пшеница.

— Подранили сме. Обадих се да ни изпратят кола — каза Еди.

Тези удобства му доставят удоволствие, развеселен си каза Роб. Той е едно голямо дете. Но защо не? Работата действително беше приятна и никой не би могъл да каже, че е неперспективна. Жилища, търговия, индустрия — навсякъде бяха необходими постройки.

Половин час по-късно Роб стоеше и наблюдаваше усилената работа. Навсякъде по червеникавата почва личаха следите от камиони, булдозери, бетонобъркачки. Постепенно грубите форми добиваха крайния си вид. Беше впечатляващо.

— Е, какво мислиш? — попита Еди.

— Забележително.

— Знам. Говорех за теб.

— Не искам да пипам спестяванията си.

— Не се и налага. При твоето положение не представлява никакъв риск да теглиш заем. Ще те заведа до банката, ще те представя, после ще подпишеш документите, ще си вземеш парите и след като откупиш определения дял, вече ще си в бизнеса.

— Признавам, че се изкушавам.

— Направи го тогава.

Последва дълга пауза. Бяха се качили в самолета и вече се издигаха във въздуха, когато Роб се обади:

— Добре. Направи необходимото.

Четиринадесета глава

1989 г.

Когато Филип пристигна, вече наближаваше обяд и Елън и Джули седяха на верандата и четяха неделния вестник.

— Значи днес реши да ни уважиш — каза Елън, преструвайки се, че му се кара. — Не си идвал насам от месеци.

— От четири седмици, ако трябва да бъдем точни. Не знаеш ли маршрута ми? Веднъж до върха и обратно, после до реката, към хълмовете и до вас. Имам нужда от разнообразие. Къде е Роб?

— Ще отсъства целия ден. Впрочем замина още вчера.

— Отиде да нагледа недвижимата собственост — изсмя се Джули. — И наруши обещанието си. Щяхме да играем тенис.

— Съжалявам, че го изпуснах. А къде е приятелят ми Пен?

— Вътре, гледа телевизия. Научил се е да сменя каналите, а някои от програмите са направо ужасни — въздъхна Елън. — Не мога да го мръдна оттам.

— Може да бъде много добър, когато поиска — оплака се Джули. — Но непрекъснато се променя. Никога не е бил такъв инат.

Беше изгубила част от очарованието си на малко момиченце, което беше съвсем естествено за нейните четиринадесет години. Пубертетът и бездруго е трудна възраст, помисли си Елън, но как ли ще бъде с Пен? Когато бе задала този въпрос на Филип, той й бе отговорил, че може да протече по най-различни начини. Просто трябваше да изчакат и да видят.

— Желанието няма нищо общо с това, Джули — поправи я меко Филип. — Сигурен съм, че това ти е известно.

— Да, предполагам, но е много трудно.

Никой не го отрече и тишината бе нарушавана само от гукането на гълъбите.

— Ще останеш за обяд, нали? — попита Елън.

— Да, благодаря.

— Имаме само сандвичи и остатъците от пая на мисис Върнън.

— След като вече съм опитвал въпросния пай, не бих използвал думата „само“.

Гълъбите отлетяха и отново настъпи тишина.

— Имаш нова кола — отбеляза Филип.

— Подарък за рождения ден от съпруга ми. Още една негова екстравагантност. Скарах му се.

— Много е хубава.

— Да, нали е страхотна? — съгласи се Джули. — Трябва да видиш другата, дето е в гаража. Татко казва, че тя е семейната ни кола. Малката е само за мама.

Елън се чувстваше неловко. Две такива коли, цената на които знаеше всеки! Наистина му се бе скарала. По време на обяда, през който Джули водеше разговора, а Пен само се наслаждаваше на храната, тя не преставаше да мисли за двата автомобила. След като се нахраниха, Джули отиде у някаква своя приятелка, а Пен се върна пред телевизора.

— Не мога да го откъсна от него — започна отново Елън. — Знам, винаги си твърдял, че той трябва да бъде поощряван. Бяхме наели за лятото един приятен млад човек, който, изглежда, успяваше да го развлича. Но той трябваше да се върне в колежа и не успяхме да му намерим заместник.

— Остави Пен на мира, Елън. Помня какво съм те посъветвал, но невинаги трябва да приемаш казаното буквално.

— Знаеш ли, че се улавяме за всяка твоя дума? И всеки ден се молим да се случи някакво чудо.

— Елън! Чудеса не стават. Колкото повече детето расте, толкова повече се приближаваме към неизбежното.

— Значи все още твърдиш, че ще се наложи да го изпратим в специализирано заведение?

— За ваше и за негово добро. Хайде, защо да разваляме прекрасния ден с нещо, което вече ти е известно?

Защото, искаше й се да каже, непрекъснато си представям как се превръща в някакъв странен и вдъхващ страх непознат човек и се надявам да ме увериш, че греша, че нищо такова няма да се случи. Но ти не можеш да ми го кажеш, затова няма да те питам.

И като че ли синът й не бе достатъчни грижа, имаше и още…

Филип я наблюдаваше.

— Неприятно ми е да те гледам толкова притеснена. Бих искал да мога да ти помогна.

— Просто мълчах и се наслаждавах на прекрасния слънчев ден — отвърна тя ведро.

— Имаш много изразително лице. Не можеш да пазиш тайните си.

Тя дори не осъзнаваше силата на обзелото я напрежение. Нямаше намерение да се излага като някоя потънала в самосъжаление хипохондричка, търсеща съчувствие. Нито пък щеше да се опита да се освободи от него, като се изповяда пред някого. Семейните проблеми бяха нещо лично.

Филип прекъсна мислите й:

— Не смяташ ли, че днес е един чудесен и спокоен ден? И че това е идеалното място да го прекараш? На тази хладна веранда, сред любимата си градина и покрай този типично английски жив плет. А какво е онова синьото? Спомням си, че съм го виждал в Англия.

— Нещо като магарешки тръни.

— Това е къщата, в която искаш да живееш и после да оставиш на децата си. Виждал съм подобни в Монреал. Понякога съм се отклонявал от пътя си само за да имам възможност да им се полюбувам.

Той се опитваше да поведе разговор. Но не успя да я заблуди.

— Роб не я харесва — изстреля тя.

— Защо? Какво й е лошото?

— Не я е купил сам, това е лошото. Звучи ужасно, нали?

— За кого? За теб или за него?

— И за двамата, струва ми се — отвърна тя и се загледа в летяща наблизо пчела. Искаше й се едновременно и да говори, и да запази тревогите само за себе си. — Много съм потисната.

Филип драсна клечка кибрит, запали лулата си и проследи струйката дим.

— Имам нужда да говоря, Филип. Нали винаги си ми казвал, че трябва да споделяме болката си?

— Бях останал с впечатлението, че двамата с Роб непрекъснато разговаряте.

— Да, но по този въпрос имаме разногласия. Виждаш ли, не ми харесва неговият начин на живот. Той промени нещо между нас. Като че ли единствената му цел е да трупа пари, много пари, а после да ги харчи. Тези коли например. Те съвсем не ни подхождат. А сега и къщата… Не ни е необходима по-голяма. Абсурдно е и аз не искам да се местя оттук. И няма да го направя.

— Какво те притеснява в печеленето на пари? Повечето хора се стремят към това.

— Да, но аз не се интересувам от хората около него. Казах му го още в самото начало. Всички онези политици, които инвестират в проектите на Девлин… Усещам, че има нещо нередно. — Сега, след като беше започнала, думите сами напираха да бъдат изречени.

— Аз много харесвам Роб — внезапно каза Филип.

Гласът на Елън заглъхна.

— Смяташ, че като говоря така, проявявам нелоялност към съпруга си?

— Не — меко отвърна той. — Разбирам, че го обичаш и се страхуваш от онова, което виждаш.

— Попитах го за какво му е всичко това, а той ми отговори нещо като: „Сигурно защото не мога да се наситя на усещането, че съм напълно независим.“ Опита се да обърне всичко на шега, но аз зная, че дълбоко в себе си мисли точно така, и искам да му помогна.

— А кога не е бил „независим“?

След като му бе казала толкова много, можеше да му довери и това.

— Всичко е заради баща ми. Той се отнасяше много студено с Роб. Понякога ми е тежко да си спомням за това и да си мисля, че не съм направила нищо, за да променя нещата, въпреки че не знам как бих могла.

Струваше й се, че изповядва някакъв грях, като признава грешката на мъртвия си баща. Но обвинението беше напълно заслужено.

— Непрекъснато си мисля, че ако татко не беше починал — продължи тя тъжно, — двамата щяха да се сдобрят. Струва ми се, че татко съжаляваше, но не знаеше как или пък не искаше да направи първата стъпка. Роб също не би я направил. И всичко това е заради Пен.

— Дай ми бисквитка — настоя Пен от вратата.

— Яде прекалено много сладко — каза Елън. — Но започва да капризничи, ако не му дам.

— Отвличай му вниманието. Разсейвай го, ако можеш. Какво ще кажеш да поиграем на топка, Пен?

Откривайки, че момчето все още не може да лови топката, Филип започна да я търкаля по тревата. От мястото си Елън не можеше да чуе какво си приказват, но каквото и да беше то, бе успяло да накара детето да се разсмее. Виждаше съвършените му зъби. И докато ги наблюдаваше, в гърлото й заседна буца от вълнение.

— Не трябваше да говоря всички тези неща — каза тя, когато го изпращаше, — но ти ни познаваш толкова добре, че ми се стори напълно естествено. Както и да е, благодаря ти, че ме изслуша. И че направи Пен щастлив.

Стоеше пред нея, застинал с крак върху стъпалото и с ръка върху парапета. Слънцето хвърляше отблясъци върху небръснатото му от вчера лице. Ризата му бе разкопчана около врата, достатъчно, за да се забележи разликата между белотата и загара по кожата му. Никога не бе стоял толкова близо до нея. В съзнанието й избухна някакво разтърсващо усещане, някакво шокиращо видение: тя мислено го бе разсъблякла. И се ужаси от себе си. Филип я гледаше, сякаш бе прочел мислите й. После й подаде ръка за довиждане и забърза надолу по улицата.

— Той те харесва — каза Джули.

— Той харесва всички нас. Нали ни е приятел.

— Нямах това предвид, мамо.

— А какво имаше предвид? — попита Елън.

— О, много добре знаеш. Забелязах как те гледа.

— Това са глупости. Той гледаше и теб.

— Но не по същия начин.

— Говориш абсурдни неща!

— Не мисля.

Просто смени темата, и то веднага, Елън.

— Гледаш прекалено много глупави филми — каза тя.

Петнадесета глава

1989 г.

— Не съм дошъл да ти губя времето — възрази Еди. — Знам, че си много зает.

Роб наистина беше зает. След петнадесетина минути имаше среща. Нахълтването на Еди го раздразни и той каза не особено любезно:

— Не му е нито времето, нито мястото да обсъждаме каквито и да било инвестиции.

— Не става въпрос за инвестиции. Говоря ти за собствена къща и ми трябва само една минута. Нали знаеш онази земя след Ламбърт, за която ти споменах? Е, ще я отчуждават и Дик може да я купи по-евтино, отколкото можеш да си представиш. Цели сто акра на хълма с изглед към реката, фантастична е. — Еди направи широк полукръг с ръка. — Мястото е точно за теб. Забелязал съм погледа ти, когато говориш за старата ви ферма.

— Това, което ми описваш, няма нищо общо със старата ферма.

— Не, разбира се. Но ще се влюбиш в онова място. Наминах да го видя вчера. Можеш да ми вярваш.

— Не сега. Елън не е съгласна да се местим.

— Но ще се съгласи, като види колко много го искаш ти.

— Самият аз не знам колко много го искам.

— Защо тогава непрекъснато подхвърляш разни намеци? Правиш го още откакто напусна фирмата на Грант.

— Еди, хората ще дойдат след десет минути.

— Добре. Просто си помислих, че трябва да ти кажа. Иди да го огледаш сам. Дай един лист, ще ти напиша къде точно се намира.

Един следобед, беше рано напролет, когато случайно се бе оказал свободен, Роб се натъкна на същия този лист. Слезе долу и се качи в колата.

Защо трябваше да е точно този ден, той не можеше да обясни, освен да си каже, че решението му бе свързано по някакъв начин с портрета на войника от Конфедерацията. След смъртта на Уилсън Грант Елън го бе донесла от апартамента и го бе закачила на предишното му място, до портретите на останалите си прадеди. Докато бе стоял в църквата пред ковчега на тъста си, тържествеността на смъртта го бе изпълнила със състрадание, но строгата брадичка и острият, неприязнен поглед от позлатената рамка събуждаха у него съвсем различни чувства, което често го бе принуждавало да сяда на друг стол. Във всеки случай мисълта за „фантастичното“ място бе заседнала в съзнанието му и ето че сега се бе озовал тук.

Обширни поляни и склонове на невисоки хълмове, напомнящи плюшени възглавници, се спускаха към реката.

Водите й се движеха бавно; по нея нямаше никакво движение, освен няколко лодки, разхождащи туристи за развлечение. Точно в този момент едно кану се носеше леко недалеч от брега. След като то изчезна зад една извивка, всичко замря неподвижно, освен птиците, летящи толкова високо, че беше трудно да се различат с поглед, и пожълтялата миналогодишна трева, която се поклащаше лениво от вятъра.

Роб веднага разбра, че земята наистина си струваше. Натрупаният с годините опит му помогна на мига да изчисли дори колко точно. Естествено щеше да бъде разделена на по-малки парцели, но всеки един така или иначе щеше да бъде по-голям от обичайните. „Първокласен“ беше най-подходящата дума за такъв имот.

— Чудя се — каза той на глас.

Стоеше там, с ръце в джобовете, сякаш откъснат от настоящето, потънал в размисъл. Беше правил много решителни крачки в живота си. И не се гордееше, нито се обвиняваше за някоя от тях. Някой фаталист би казал, че те просто са се случвали, като че ли някаква огромна ръка бе местила фигурите върху игралната дъска. Беше ли изобщо правил планове да постъпи в юридическия факултет? Беше ли планирал да изостави Лили — мисълта го накара да се намръщи — и да се влюби в Елън? А виж как всичко бе станало за добро, дори за Лили, която бе превъзмогнала болката и се бе омъжила за друг.

Но все пак искаше да бъде предпазлив, да внимава да не се изхвърли прекалено. С тази мисъл седна на тревата, извади бележник и молив от джоба си, направи някои изчисления и отново ги прибра. Да, беше се поставил наравно с доказано преуспели мъже. Онова, което беше подходящо за Девлин, сигурно беше подходящо и за него. Една къща тук за цялото семейство е най-добрата инвестиция, която човек може да направи. Къща сред цялата тази красота, сред това спокойствие! Негова собствена къща, построена със собствените му пари, в която нямаше да има мебели, наследени от чужди хора, и в която той щеше да бъде единственият господар!

Застанал там с изложено на вятъра лице, той почувства как у него се надига въодушевление. Беше нещо съвсем различно от енергията и увереността, с които отдавна беше свикнал. Еди, неспособен да се изразява ефектно, интуитивно бе разбрал какво ще почувства приятелят му, когато види това място.

Следващата събота Роб предложи да се поразходят из провинцията.

— Има един терен, който искам да огледам — обясни той. — Свързан е с едно дело.

Защо не каза истината?

По пътя минаха през няколко бензиностанции и ресторанти за бързо хранене. Най-после се озоваха сред природата. Сега се виждаха само полета, обори, огради и люлеещи се столове на предните веранди. Малко ято гъски тромаво прекоси пътя и ги принуди да спрат.

— Не бързайте — подвикна към тях Роб. — Погледни ги, Елън. Виж колко са важни.

Тя се съгласи.

— Не е ли прекрасно? Радвам се, че дойдохме.

— Огледай се добре. Тази земя изчезва. Ще бъде погълната, преди да се усетим.

— Това ли дойдохме да гледаме днес? Следващата индустриална зона?

— Не. Тук ще се изгради малка затворена общност.

— Затворена? Но какъв е смисълът? Щом си дошъл сред природата, защо трябва да се изолираш? Това не е за мен.

— Как можеш да твърдиш подобно нещо, след като още не си го видяла?

— Защото знам.

Той не отговори. Нямаше да позволи на никого да го обезкуражи. Затова изчака, докато слязат от колата.

— Не е ли съвършено? — попита.

— Съвършено, но в този си вид — отвърна Елън. — Няма да е такова, когато се появят огромните — показни — къщи.

Сякаш нечул, той продължи:

— Наслади се на тишината. Лично аз не бих имал нищо против да живея тук. Нищо.

Върху лицето й се изписа подозрение.

— Надявам се, че не си ни довел тук, воден от тази идея?

— Казах ти. Трябваше да го видя.

— Не знам защо, но не ти вярвам — загледа се в него тя. — Струва ми се, че си наумил нещо.

— Мамо! — извика Джули. — Не е хубаво да говориш така на татко.

— Как? Че си е наумил нещо? Не виждам нищо обидно в тези думи.

— Нямах предвид думите. Говорех за това, как изглеждаш.

— Нямам представа как изглеждам. Но ти казвам, Роб. Ти може и да нямаш нищо против, но аз имам. И то много.

Джули бе заинтригувана от случилото се.

— Мамо, на мен страшно ми харесва. Погледни реката. Тя намига, като око.

— Много поетично сравнение каза Роб и си помисли, че в лицето на дъщеря си може би откри един съюзник. Но все пак, с оглед на ситуацията, реши да отложи споделянето на намеренията си. Трябваше да го направи постепенно, макар че, ако изчакаше прекалено, можеше да пропусне възможността.

— Татко много харесва онова място, на което ни заведе вчера — каза Джули на следващия ден, когато Роб играеше на поляната с Пен, а Елън седеше на верандата и преглеждаше сметките.

Майката вдигна поглед.

— Така ли?

— Да. Каза, че би било чудесно да си направим там собствена къща с малка конюшня. Ще можем да си имаме и коне.

Умна тактика, помисли си Елън. Момичетата на нейната възраст бяха влюбени в конете.

— А как ще се вмести в това училището?

— Татко каза, че няма да ми навреди да сменя училището. Пък и на мен ще ми хареса. Цял живот уча само в това.

— Ами приятелите ти? Няма ли да ти липсват?

— Нямам нищо против. Бездруго ще трябва да се разделя с тях, когато отида в колежа.

Вероятно наистина нямаше нищо против. Беше напълно самостоятелна. Само дето Елън не знаеше това хубаво ли е, или не. Но онова, което със сигурност знаеше, е, че тя обожава Роб и ще се съгласи с всичко, което каже. Но Елън нямаше да се остави да я убедят да напусне тази къща. Освен всичко друго това би било неразумно.

— Какво си говорил на Джули? — попита тя, когато Роб се върна. — Не е редно да я замесваш в нашите недоразумения.

— Не смятам, че това недоразумение е толкова сериозно, че тя като член на семейството да няма право на мнение.

Отворът беше любезен, но стиснатите му в тънка линия устни я накараха да се почувства неловко.

— Недоразумение е, Роб, и не бих искала да се превръща в нещо сериозно. Как изобщо можеш да си помислиш да разстройваш живота ни, като ни принудиш да напуснем тази къща заради някаква прищявка? И то само защото си се влюбил в някакъв си пейзаж.

— Не е прищявка. Не съм щастлив тук.

— Толкова ли е лошо? Толкова сериозно? — Съпругът й бе нанесъл най-съкрушителния удар.

— Ти не разбираш. С вас бих бил щастлив дори в палатка сред пустинята, стига тя да е моя.

— Никога досега не си ми говорил така! Спомням си колко щастливи бяхме, когато татко ни преотстъпи къщата си.

— Вярно е, но оттогава се случиха доста неща.

— Но те са минало. Не можеш ли да забравиш?

— Да забравя?

— Тогава поне да им обърнеш гръб.

— Може би прекалено опростявам начина, по който се чувствам. Или пък го обяснявам твърде объркано. Не може ли причината да е толкова проста, като например необходимост от промяна? Не може ли просто да се случи? — И й се усмихна някак умолително.

Също като дете, помисли си тя, той смята, че с една усмивка ще успее да получи още един бонбон или половин час повече, преди да го отпратят да спи. Не искаше да му се сърди; беше възпитавана в семейство, където рядко даваха израз на гнева си.

Стана и отиде до прозореца, под който в градината нарцисите свенливо изправяха още неразтворените си цветове, както го бяха правили винаги, през всичките пролети в живота й.

Зад гърба си дочу добре модулирания, овладян глас на Роб — глас на адвокат, — който започна да я уговаря:

— Ще оставя всичко на теб, на твоя вкус. Ще я обзаведеш както искаш. Аз харесвам всичко, което харесваш и ти. Ще добавим и един чудесен кабинет, където ще можеш да работиш. Знаеш, че един ден ще се върнеш към работата си. Ще имаме и салон за развлечения, където Джули ще може да организира купони, когато порасне още малко. Можем дори да си направим закрит басейн, оранжерия — ти обожаваш цветята, и…

Елън се извърна рязко.

— О, Роб, наистина ли къщата, в която живеем сега, не те задоволява? Та аз съм отраснала тук. Не ни трябва никакъв закрит басейн. Напоследък си обзет от такива грандиозни идеи, че ми е трудно да те позная, и това ме притеснява. Ужасно ме притеснява.

— Не са грандиозни, щом мога да си позволя да ги реализирам. Като те слуша човек, ще си помисли, че ти предлагам мраморно стълбище и позлатени тавани.

— Ако станеш като Девлин и неговите приятели, нищо чудно да стигнеш и дотам. Те всички са мошеници. Надявам се само и твоите инвестиции да не са някаква измама.

— Моите инвестиции — подигра я Роб. — Та те са незначителни! Комари върху гърба на слон! Но за какво всъщност говорим? Аз искам да се махна оттук, да построя къща за семейството си, а ти реагираш така, сякаш това ще бъде краят на света!

Не беше въпросът в това, че работата и бъдещето на съпруга й щяха да зависят от самото преместване. Хората се местеха всеки ден и го понасяха безропотно, с бодър дух, без значение колко ги болеше от раздялата с миналото. Но техният случай не беше такъв.

— Не разбираш ли какво ще коства това? Ти обичаш работата си във фирмата и ще се почувстваш по-изолиран от всички нас. И бездруго те виждаме толкова малко. Необходимо е да прекарваме повече време заедно.

— Та разстоянието е само двадесет километра — прекъсна я Роб. — По дяволите, Елън, прекалено много драматизираш. Ако някой ни слуша, няма да повярва, че става въпрос за четири стени и един покрив, а ще си помисли най-малкото, че единият от нас се е разболял от рак или е хванал другия в изневяра. За бога, Елън…

— Доктор Филип е тук — съобщи Джули. — Май ви е чул как крещите. На верандата е.

— Не сме крещели — изръмжа Роб.

Без съмнение Филип беше чул поне последните реплики от скандала, тъй като се преструваше, че връзва връзката на обувката си.

— Пътят ми минава край вас днес — каза той, като вдигна глава. — Надявам се, че не прекъсвам някакъв сериозен разговор.

— Съвсем не. За нас винаги е удоволствие да те видим — любезно отвърна Роб.

Филип не ги бе посещавал вече няколко седмици. Елън го виждаше само когато водеше Пен при него — веднъж, придружавана от Роб, и два пъти сама. Тъй като бе застанал с крак на стъпалото, той изглеждаше съвсем различен от мъжа с костюм и вратовръзка, седнал зад бюрото. В този момент тя стреснато си припомни с какви очи го бе погледнала онзи ден. Тогава му бе говорила съвсем откровено, бе му доверила неща, които сигурно не би трябвало да споделя с никого, а той я бе слушал внимателно, наистина я беше слушал. Без съмнение той бе прочел мислите й. Знаеше го със сигурност и това я плашеше.

Въпреки това заговори ясно:

— Имахме малък спор. Роб иска да се преместим, а аз — не.

— Филип едва ли се интересува от нашето малко недоразумение, Елън.

Роб беше бесен, но доброто възпитание не му позволяваше да го покаже. Обзета от разкаяние, тя побърза да се поправи:

— Извини ме, Филип. Роб е прав. Казах го само защото винаги си бил голяма опора за нас. Говорех, без да мисля.

Филип отговори учтиво и попита за Пен.

— Къде е моят приятел?

— Играха с Роб на топка. — Трябваше да каже още нещо, за да се извини на съпруга си, задето го бе поставила в неудобно положение. — Много се забавляваха. Сега отиде да гледа телевизия. Надявам се да не е нещо по-лошо от анимационен филм.

— Ще отида да му съобщя, че си дошъл — каза Роб.

Минута по-късно се върна.

— Пен го няма.

— Сигурно досажда на Джули в стаята й. Тя си пише домашните.

Когато не го откриха ни го на горния, нито на долния етаж, Елън се обезпокои, но не много. Миналата седмица бе отишъл до къщата на съседите — приятелски настроени хора, които го върнаха обратно, преди тя или мисис Върнън да забележат отсъствието му. Така че тръгна към тях, като подхвърли през рамо:

— През студените дни заключвахме вратите, но сега, след като се стопли, имаме нужда от свеж въздух…

Къщата на съседите беше затворена, колите ги нямаше в гаража. Следователно Пен не можеше да е тук. Отиде до пристройката и като не го откри и там, тревогата нахлу в сърцето й.

Роб скочи.

— Повикай Джули. Ще тръгнем по различни улици. Не може да е отишъл далеч.

— Господи, движението е толкова натоварено, а той не знае как да пресича!

Хукнаха в четири различни посоки, като раздираха неделната тишина с виковете си.

— Виждали ли сте Пен? — обърна се Елън към няколко десетина годишни момчета, които се мотаеха в един двор.

— Кой е този Пен? — попита едното.

— Онзи, смешният. Нали се сещаш — отвърна друго, като почука с пръст по челото си и изкриви лице. — Да не би да е избягал?

— Да. Ако го видите, моля ви, нали ще съобщите на родителите си? Те ще го доведат у дома. Знаят къде живеем.

Наистина всички наоколо като че ли познаваха Пен Макданиъл. Колко болка й бе причинил този факт през годините! Но какво значение имаше сега какво мислят съседите за детето й! Само дано не му се е случило нещо лошо!

Тя затича. Падна и разрани коляното си, но веднага скочи и продължи да бяга. На Колхън Стрийт имаше отворена аптека. Никой не беше виждал Пен. За толкова кратко време той не би могъл да измине по-голямо разстояние. Трябваше да провери навсякъде, да тръгне обратно към къщи по други улици. „Моля те, Господи, моля те, дано някой да го е видял!“ Вече съвсем изтощена, тя забави крачка. И като си помисли само, че преди няколко минути се бяха карали заради някаква си къща! Къща.

Първо дочу суматохата, преди да разбере какво става. Позна гласа на Пен. Той беше там, само на няколко преки от дома си, обграден от група хлапета и от родителите им, чиято неделна почивка очевидно бе нарушена от врявата.

— Мамо! — изкрещя Пен, щом я забеляза. Лицето му беше много зачервено; той риташе, блъскаше и се бореше с три момчета едновременно. Едното от тях успя да го събори.

— Махай се от играта ни, глупак такъв!

— Няма! Няма! Не можеш да ме накараш! Ще те ритна!

Някакво малко момиченце се развика:

— Той ме удари! Удари ме! Не можеш да удряш момичетата! Ще кажа на татко и той ще те набие!

Двама мъже уловиха Пен и започнаха да го налагат точно в момента, в който Роб, Филип и Джули се появиха от три различни страни. Една жена се разкрещя:

— Вие ли сте родителите му? Дете като него трябва да се държи затворено, а не да се пуска да тормози другите деца.

Очевидно бе нова в квартала. Как можеха да й отговорят? Друга жена, която познаваше Пен още от раждането му, се намеси:

— Не искаше да направи нищо лошо. Просто малко недоразумение. Децата играеха на дама на тротоара, а той беше застанал на линията. Тъй като не се отмести, те го блъснаха. Той им отвърна и понеже е по-голям и по-едър… — Тя разпери ръце. — Елън, Роб, прибирайте се. Не се притеснявайте.

Тръгнаха си. Роб и Филип държаха все още съпротивляващия се Пен. Елън и Джули вървяха след тях. Мълчаха, обзети от срам и тъга.

— Ще му купя сладолед, мамо — обади се Джули, когато приближиха къщата. — Това ще го укроти. — Погледна лицето на майка си. — Знам, че ти се иска да заплачеш. На мен също. Но каква е ползата?

— Права си, миличка. Никаква. Само трябва да държим всички врати заключени отсега нататък. Нали разбираш, той иска да играе, но не знае как, пък и никой няма да му позволи.

Малката процесия влезе в къщата. След като получи купичка сладолед, Пен се успокои; Джули се върна към домашните си и тримата възрастни бяха оставени сами с тежките си мисли.

След малко Роб каза:

— Радвам се, че беше тук, Филип. Знаеше ли, че е толкова силен?

— Ще стане едър мъж — отвърна Филип.

— И много бърз. Почти ме надбяга.

Двамата погледнаха Елън. Той скоро ще бъде извън твоя контрол, ако вече не е, казваше мълчанието им. Тогава какво следва?

— Какво следва? — прошепна тя.

— Струва ми се, че знаеш — отговори й Филип.

— Не искаме да прибягваме до това, докато не стане абсолютно неизбежно — намеси се Роб.

Да се разделят с него! Кой би могъл да бъде по-търпелив от собствената му майка? — помисли си Елън. Представи си го уплашен сред непознати, които в най-добрия случай щяха да бъдат безразлични. За най-лошия изобщо не искаше да мисли.

— Щом смятате, че е рано, чуйте поне какво научих — заговори Филип. — Спомняте ли си онова място близо до Уитли, където ходихме преди шест-седем години? Екипът беше добър, но сградата беше руина. Е, неотдавна са получили значително дарение и правят голям ремонт. Може би си струва да се провери.

Роб поклати глава.

— Още не сме готови.

— Въпреки това. Не трябва да се изчаква до последната минута. По-добре да сме подготвени.

Роб разглеждаше ноктите си.

— Значи смяташ, че времето наближава, но не искаш да го кажеш? — със слаб глас запита Елън.

— Елън, ако имах кристална топка, при мен щяха да идват пациенти чак от Тимбукту. Казах само, че си струва да се погледне.

Роб вдигна глава.

— Мисля, че си прав. Имаш ли възможност да проучиш нещата?

— Разбира се. Но мисля, че е по-добре да отидем там заедно.

— Чудесно, само че няма да е тази или идната седмица, тъй като ще съм във Вашингтон. Момент да погледна в бележника си.

Тъмночервеният бележник беше абсолютно копие на онзи, който Уилсън Грант му бе подарил за Коледа още по времето, когато беше любимият му зет. Неочаквано на Елън й хрумна, че къщата действително е пълна с вещи, напомнящи за баща й: мебели, тенисракети, книги.

— Какво ще кажеш за понеделник след три седмици? Устройва ли те, Филип? А теб, Елън?

Тя кимна.

Като че ли имаше по-важна работа! Тъгата изведнъж избликна и се разля на дълги, бавни вълни.

Шестнадесета глава

1989 г.

В понеделник, три седмици по-късно, Роб се обади по телефона, за да каже, че внезапно са го извикали на съвещание и няма да може да отиде с тях.

— Вие с Филип вървете. Няма какво повече да чакаме. Правим го само за всеки случай. Може изобщо да не се наложи да се стига дотам, независимо какво казват всички.

Също като Елън той мислеше и казваше само онова, което се очакваше от него. Никой от тях не бе подхващал въпроса за неприятния инцидент преди три седмици. Нито пък този за преместването. Всъщност тя се надяваше, че покрай грижите за Пен се е отказал.

— Можем да отложим пътуването — предложи Елън. — В кой ден ще си свободен? Ще се обадя на Филип.

— Не. Идете днес. Не обичам да отлагам. И вземи твоята кола. Трябва да се разработи.

Толкова с неговия оптимизъм. Горкият Роб. И горката малка хубава кола, направена за развлечение и забавни екскурзии, която съвсем рядко използваше. Въздъхна и затвори телефона. Беше жалко да се чувства така съкрушена в такъв прекрасен пролетен ден.

Искаше й се Роб да не беше настоявал толкова за това пътуване. Щяха да се върнат късно следобед. И отново си припомни деня, в който бе разказала на Филип за Роб и баща си. Защо го беше направила? За какво щяха да си говорят през тези няколко часа? Биха могли да говорят за Пен през цялото време. Щеше да им се наложи да спрат някъде за обяд, да седнат на някоя малка маса и да прекарат няколко минути насаме… Не, не беше удобно. Няколко сандвича и термос с кафе щяха да свършат работа. Щеше да стане по-бързо и изглеждаше по-делово.

— Имаш ли нещо против да отидем с тази кола? — попита тя, когато Филип пристигна. — Роб смята, че двигателят й трябва да се разработи.

— Нищо против. — Той прокара пръсти по гладката сива кожа. — Едно малко бижу, а?

— Да, струва ми се. Всъщност да.

Въпреки че гледаше към пътя, тя беше сигурна, че той я наблюдава.

— Как е Пен днес?

— Оставих го с няколко нови играчки. Много е доволен. Толкова е сладък, когато се радва. — А баща й не бе успял да види това. — Никога няма да разбера татко. Можеш ли да ми обясниш държането му?

— Никога не съм го виждал, Елън. Нямам всички части, за да сглобя пъзела. Може би си е представял по друг начин семейството си. Всеки има определена представа за себе си. Аз например се възприемам като „мъдър съветник, който помага на изпаднали в беда“. — Той се разсмя. — Понякога ми се струва, че ставам смешен. За какъв се мисля? Какво съм постигнал? Не съм променил нито твоя живот, нито живота на Роб. Преди години дойдохте при мен с един проблем, който имате и сега.

Може би несъзнателно бе променил темата. Вероятно би искал да поговори за себе си. Тя обаче не искаше да слуша. Тази ръка, отпусната върху коляното, я притесняваше. Много бяла, с издължени елегантни пръсти, тя й напомняше за разликата между кожата на гърдите и загорелия врат, която бе забелязала онзи ден. Вчера ли беше или преди години? Но картината стоеше пред очите й. Съзнанието понякога запазваше неща, които би й се искало да забрави, като например V-образния отвор на ризата му, разхлабената вратовръзка, дори тембъра на гласа му… „Може би полудявам“, каза си тя засрамена.

— Да пусна ли малко музика?

Той се наведе към радиото.

— Каква?

— Каквато и да е.

„Всякаква ми върши работа — помисли си тя, — рок, класика, кънтри.“ Филип избра Шуберт. Щеше да запълни поне един час.

Движеха се на запад. Слънцето светеше зад тях, през отворения прозорец се усещаше хладният полъх на вятъра. Тъй като караше твърде бързо, трябваше да се концентрира върху пътя и това завладя цялото й съзнание. Струваше й се, че би могла да продължава така, без да спира — без минало, без бъдеще, без мисъл, за каквото и да е.

Продължиха да мълчат дори когато музиката спря. Само веднъж се наложи да се консултират с картата и пристигнаха в Уитли сред тишина. Завиха по една павирана улица и спряха пред голяма дървена постройка, която очевидно не беше боядисвана от години.

Внезапно Филип каза:

— Май не ти се иска да влизаш?

— Нали затова дойдох.

— Усещам, че краката ти се подкосяват. Хайде първо да поседнем.

Картината изплува в съзнанието й: тъмни коридори, миризма на престояла мазнина от кухнята, всички признаци на недоимък и занемареност. Но най-болезнен беше споменът за потъналите в апатия лица.

— Изчакай тук, на пейката. Няма да се бавя.

Откъде беше разбрал, че усеща слабост в коленете? И че сърцето й бие до пръсване? Остана да седи и да наблюдава играта на две безгрижни катерички, докато пулсът й се нормализира.

Скоро Филип се върна и й обясни, че сградата е изоставена, а новите постройки се намират някъде надолу по хълма. Той напрегнато изучаваше лицето й.

— Виждам, че се чувстваш по-добре. Искаш ли да повървим?

Не след дълго видяха чисто нови покриви. До тях достигна шум от чукове, мъжки гласове и пробивни машини. Алеята беше павирана. Булдозер изравняваше обширен терен, който очевидно щеше да се превърне в игрище. Телефонната компания опъваше кабели. Близо до една ниска дървена барака разтоварваха камион със смърч и ели. Забелязал колебанието им, един работник ги упъти:

— Администрацията ли търсите? Ей там, зелената врата. Влизайте, влизайте. Вече приемат хора, ако наистина се интересувате.

Елън застина на мястото си. Шокирана, тя прочете на огромната табела думите: „Санаториум на Ричард и Оливия Девлин“.

— Девлин! Филип, погледни! Не мога да повярвам!

— И защо не?

— Не зная! Просто той… Ами няма вид на човек, който го е грижа за някого.

— Е, хората са пълни с изненади. Хайде да влезем да видим какво става.

Към тях забърза жена на средна възраст, чието единствено задължение бе като че ли да разведрява притеснените и неуверени посетители, Филип представи първо Елън, после и себе си.

— Доктор Лоусън! Не е необходимо да ми се представяте. Слушах ваша лекция на конференцията преди две години. Значи сте дошли да ни видите. Големи промени, нали? Един ангел, истински ангел ни даде десет милиона долара. И това беше само началото, разбира се. С такива средства нещата се движат бързо. Но това ви е известно. Позволете ми да ви разведа наоколо.

Водени от жената, преливаща от ентусиазъм, двамата се разходиха из няколкото сгради, които образуваха комплекса, свързани помежду си с покрити коридори. Първото впечатление беше за простор и светлина. Постепенно на Елън започна да й се струва, че ако най-лошото се случи, съвсем няма да е толкова ужасно да се откъсне от дома и да дойде тук. Девлин, помисли тя отново. Това беше изумително.

След като бяха разгледали всичко, те отново изкачиха склона, седнаха на една олющена пейка и извадиха сандвичите. Под тях новите покриви блестяха на слънцето. Чуваше се песента на птиците.

— Слушай — обади се Филип. — По това време гнездят.

Като изключим това, беше съвсем тихо.

— Девлин — повтори Елън, сякаш не го беше чула. — Оливия мога да я разбера. Тя е простодушна, глуповата жена. Но парите са негови и ми е трудно да повярвам, че ги харчи за благотворителност.

— Единственото, което знам за него, е, че е постигнал феноменален успех.

— Роб каза, че искал да става сенатор или губернатор.

— Това дарение със сигурност няма да му навреди. Не е необходимо да ти обяснявам, че страната изпитва крещяща нужда от санаториуми за хора с проблеми като този. Вестниците и списанията непрекъснато пишат по въпроса. Така че жестът може като нищо да му донесе няколко хиляди — не, няколко стотици хиляди гласа.

— Все пак смятам този човек за дявол.

— Възможно е да си права, но мотивите не омаловажават постъпката му.

— Вярно, но понякога имам чувството, че… — Гласът й заглъхна.

— Прости любопитството ми, но за какво чувство говориш?

— Не мога точно да го определя. Не ми харесва начинът, по който ме наблюдава.

Филип се усмихна.

— На теб може да ти е неприятно, но за него е съвсем естествено да се възхищава на една красива жена.

— Благодаря ти, но става дума за нещо по-различно. Не мога да го обясня. Той преценя всичко, дори хората, сякаш има намерение да ги купува. Веднъж го видях да се пазари за бутилка вино за няколко хиляди долара. Това ме отврати. Зная, че не е моя работа. Сигурно ти се струвам прекалено критична? Може и така да е.

— Не. Твое право е да харесваш или не когото си искаш. Горкият Девлин. За негово добро се надявам, че не знае какво мислиш за него.

— О, не. Трябва да бъда много любезна. Той е особено важен за Роб, макар че ми се ще да не беше.

Не биваше да го казва. Това беше втори, а може би дори трети път, когато споменаваше неща, които би трябвало да премълчи. Но не ги бе споделяла с никой друг, освен с Филип. Думите идваха на устните й с такава лекота, с каквато се появяваха и мислите.

Тя го погледна. Той беше изял сандвича, внимателно бе увил остатъците в хартиения плик и се взираше в далечината. Грубовато лице с гладки страни и доста голям нос, който като че ли се противопоставяше на усещането за нежност в очите му — онези удивително сини очи, които толкова я бяха поразили при първата им среща. Дали беше така и с другите? В движенията му, иначе много мъжествени, имаше някакво спокойствие, сякаш притежаваше неограничена власт. Не можеше да си го представи да се суети за тривиални неща, дори изобщо да се суети за каквото и да било. Роб се суетеше. Спокойствие не беше думата, която би употребила, ако трябваше да опише съпруга си. Вече не.

Всичко това беше нередно! Как стана тъй, че макар и мислено си позволяваше подобна нелоялност? Беше глупаво.

Въпреки това възкликна:

— Знаеш ли какво у този Девлин и хората около него ме плаши най-много? Те промениха Роб. Промениха начина ни на живот. Ето защо толкова иска да се преместим. Иска да им докаже, че може да си позволи да живее с размах и стил, да има собствена къща, защото тази, в която живеем, не е негова. О, давам си сметка, че татко се отнесе лошо е него. Както вече ти казах, не мога да разбера защо. Беше глупаво, проява на тесногръдие, но татко съвсем не бе лош човек. Можеха да поговорят, да се разберат по някакъв начин, да си простят. А сега той е мъртъв и за какво е цялата тази омраза? Тя го яде отвътре. Чувствам го, виждам го. Не ми трябват тези проклети пари. Не харесвам онези хора. Не съм параноичка, Филип, ако така си мислиш. Между познатите му има много приятни хора начело с оня глуповат приятел Еди… О. аз много го харесвам, но не бих се доверила на преценката му, както вече не вярвам и на Роб. Те имат нереална представа за общественото си положение. И като си помисля само, че всичко започна заради Пен, който не ни е виновен за нищо…

— Не — прекъсна я Филип. — Не ми се вярва. Хората са много по-сложно устроени, отколкото изглеждат. Пен е бил само повратната точка. Ако не беше той, щеше да е нещо друго.

— Не зная. Бяхме толкова щастливи заедно.

Филип покри ръката й със своята, стисна я силно и веднага я отдръпна.

— Успокой се. Не съм свикнал да те виждам такава. Вие сте щастливи заедно и сега. Както ще сте щастливи и в бъдеще. Просто в момента изживявате лека криза. Ще я преодолеете.

В паметта й много живо се върна споменът за онзи далечен ден в парка, когато й бе разказал за смъртта на съпругата и детето си, за своята работа и за котките. Представи си го как чете в малка стая, с котета, спящи в кошницата, и десетки плочи с класическа музика, подредени по азбучен ред.

— Днешното пътуване сигурно те е разстроило, Елън. Затова другите проблеми ти се струват по-сериозни, отколкото са в действителност. Но сега донякъде се поразтовари, което е добре. Здравословно е. Поплачи си. Скоро ще се почувстваш по-ведро.

Тя изтри очите си.

— Съжалявам. Не си дошъл, за да те товаря с грижите си.

— Не съжалявай.

Сълзите замъглиха всичко пред погледа й — и хромовото покритие на колата, и ябълките в кошницата. Двойка кафяво-жълти пеперуди се гонеха наблизо, танцувайки на светлината.

— Още е малко рано за пеперуди — отбеляза Филип. Опитваше се да я разсее и тя веднага откликна.

— Тези са от най-ранните. Наричат ги „траурен плащ“. Не са от най-красивите, нали?

— Откъде знаеш такива неща?

— Научих ги съвсем случайно. Бях се хванала да илюстрирам една книжка и ми дотрябваха пеперуди.

— И какво после?

— Отказах се.

— Знаеш ли, трябва да се заловиш отново за работата си.

— Нямам много време, не мислиш ли?

— Сега може би не. Но все някога ще трябва да го направиш. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

— С което искаш да кажеш, че няма да можем да задържим Пен още дълго.

Тъй като той не отговори, тя продължи:

— Струва ми се, че най-вероятно ще дойде тук. Роб спестява за най-доброто, което може да му осигури.

— Възхищавам се на Роб. Споменавал ли съм, че веднъж отидох в съда да го слушам, защото прочетох името му във вестника? Беше невероятен.

— Да, знам. Винаги е бил на висота.

— Видях и Джули на задните редове. Досетих се, че не иска баща й да я забележи.

— Тя ходи понякога, но му казва чак след това. Двамата са изключително близки.

— Трябва да си благодарна за много неща, Елън.

Тя кимна. Знаеше. Знаеше също така, че похвалите по адрес на Роб имат за цел да й напомнят, или по-скоро да я предупредят за онова, което ставаше помежду им. То набираше скорост с всяка следваща среща. Нека бъдем разумни, сякаш й казваше той.

Но също така искаше да я утеши и когато се върнаха при колата, тя му го каза.

— Много ми помогна днес, за което ти благодаря.

— Това ми е работата — засмя се той весело.

Тя също се засмя, точно както се очакваше от нея. Обратния път изминаха в пълно мълчание, защото Филип, без да я попита дали иска или не, бе включил радиото. Очевидно използваше музиката като претекст да избегне разговора. За нея това също бе облекчение, тъй като не знаеше какво още би могла да му каже. Темата за Пен, причина и цел на днешното пътуване, бе вече изчерпана.

В коридора се носеха звуци от пиано. През отворената врата видя Джули с напрегнато изражение и Пен, който седеше на пода, вторачил поглед в сестра си. Помаха им с ръка и тичешком изкачи стълбите.

Беше изтощена физически. Усетила отново слабост в краката, тя приседна на ръба на леглото. Ускорените удари на сърцето и я накараха да се отпусне върху възглавницата. В стомаха си почувства стягане, каквото не помнеше от последните изпити в колежа. Всичките й проблеми се сляха в едно общо голямо объркване: първо Пен, реалната опасност, че ще се наложи да го отделят от дома, и после… какво? Какво точно беше онова чувство, което се зараждаше между нея и Филип Лоусън? Трябва да беше някакво безобидно влечение. Трябваше ли наистина? Възможно ли беше да покълне като зелено стебло и дори да даде цвят?

Не, това беше лудост, илюзия, някакъв евтин любовен роман. Ние сме отговорни, интелигентни възрастни хора… Сама не можеше да се разбере. Тя беше майка и съпруга, а Роб — мъжът, когото обичаше! Въпреки всички неприятности — като че ли ги нямаше в другите семейства! — тя го обичаше.

Въпреки това се страхуваше.

После огледа стаята, спирайки поглед на всяка една вещ. Всичко й беше познато и скъпо: снимките, рисуваният от нея акварел, изобразяващ някакво пристанище; Уолт Уитмън в кожена подвързия, оставен върху тоалетната масичка на майка й; басмената покривка на леглото и самото легло, в което всяка вечер си лягаха с Роб. Разбира се, всички тези неща можеха да бъдат преместени другаде.

Но магията им щеше да изчезне. Сякаш нещата щяха да излязат извън контрол. Тази къща я обгръщаше като в прегръдка — нея и останалите. Тя беше символ на постоянство, символ на сигурност.

Когато чу приближаващата по алеята кола, тя скочи и бързо опъна покривката. После изтича до огледалото, приглади косата си и си сложи червило, отбелязвайки с ирония колко много прилича на баща си — в семейство Грант всичко се правеше както трябва; пред другите се показваше само блестящата фасада. Абсурдно! Но нямаше какво да стори: човек е такъв, какъвто е. И тя слезе долу, за да разкаже на Роб какво бе видяла в Уитли.

— Филип смята, че Девлин прави подобни жестове само за да печели гласове — заключи тя, след като привърши с описанието. — Това го показва в хуманна светлина.

Роб се засмя.

— Толкова си наивна! Та това го виждат и децата. Разбира се, че Дик си проправя път. Очевидно е. Един от най-важните поддръжници на партията, който е директор на голяма щатска банка, има сестра като Пен. Така че събери две и две… Но какво значение имат мотивите? Важното е, че го е направил.

— И Филип каза така.

Отново Филип. Как ли не си прехапа езика?

— Което трябва да ти напомни да бъдеш по-внимателна, когато се срещаш с него следващия път.

— Мислех, че съм внимателна с всички.

— Само те предупреждавам. Не се дръж хладно. Впрочем аз купих онзи терен до реката. Доста е малък наистина, но е достатъчен за къща с голям двор.

— Без да се посъветваш с мен? — извика тя. Все едно че я беше ударил.

— Задръж малко! Не съм казал, че ще строя. Но знаеш, че искам. — Вдигна и двете си ръце, като че ли регулираше улично движение. Още един навик, който бе добил напоследък. — Ако все още не си съгласна… По дяволите, няма да те измъкна оттук за косата, нали!

— Не, но ми се иска да престанеш да говориш за това. Наистина от все душа не искам да напускам къщата. Ще се чувствам като дърво с изтръгнати корени.

Роб въздъхна.

— Знаеш ли, ако беше английска аристократка и това беше домът на рода ти от петнадесети век насам, щях да те разбера. Но тук става въпрос за преместване от една американска къща в предградията в друга. Защо толкова драматизираш?

Той не говореше грубо — никога не го правеше, — но с някакъв нов маниер, в който имаше нещо студено и властно. Всички объркани чувства, които се беше опитала да потисне горе в спалнята, отново се върнаха и притискайки се към него, тя го помоли:

— Моля те, Роб, не бъди толкова нетърпелив.

— Няма, няма — погали я по косата той. — Съжалявам, Елън. Май ти дойде много. Имала си тежък ден. Може би трябваше да отида аз.

В провинциалния клуб, проправяйки си път между масите, Роб прошепна:

— Онзи мъж с жената в рокля на цветя е Хари Глоувър, генерален директор на банката „Дейфорт“. Работим заедно и сигурно затова Девлин ни е сложил на една маса. Много мило от негова страна. Много разумно. Глоувър е в града само за два дни. Двамата с Дик са като пръсти от една и съща ръка. Между другото, изглеждаш великолепно. Не си ли доволна, че сложи колието?

Изобщо не беше доволна. Бижуто беше прекалено обикновено за такъв официален случай. Беше се опитала да му го каже тактично, но той изглеждаше толкова горд с подаръка си за рождения й ден, че тя бързо промени изражението си и му се усмихна.

— Да, прекрасно е. Прекрасно.

— Не съм виждал Девлин от няколко месеца, така че той още не знае, че сме ходили в санаториума. Намери начин да му го подхвърлиш.

— Естествено.

Дори Роб, помисли си тя, въпреки своята самоувереност и репутацията, която си беше извоювал, зависеше от този мъж.

— Чух — започна Девлин веднага щом се настаниха, след като бяха представени на останалите, — че сте ходили в Уитли.

— Точно смятах да ви го кажа — отвърна Елън. — Мястото е чудесно. Много е хубаво, приятно и… внушително. Бях толкова впечатлена, когато видях имената ви над вратата и разбрах за това щедро дарение.

По лицето на мъжа се разля широка усмивка.

— Хубави думи от устата на красива жена.

— О, да — потвърди покорно Оливия.

Тя беше като негово ехо. „Не бих се сърдила на бедната жена, размишляваше Елън, ако мрази и мен, и всички други, към които отправя досадните си комплименти.“

Някой спомена, че това съвсем не е единственият щедър жест на Девлин. Нацията имала нужда от повече такива хора — с големи сърца, способни да разберат потребностите на хората с проблеми.

— Е, Дик, някой ден… — намеси се друг, но веднага беше спрян от рязко махване с ръка от страна на Девлин.

— Благодаря ви, приятели, благодаря. Но не бива да преувеличаваме нещата. — И се оттегли, сияещ от похвалите.

При този сигнал, дошъл точно в момента, в който се сервираха студените омари, общият разговор затихна, преминавайки в размяна на реплики между съседите по маса. Седнал от дясната й страна, банкерът Хари Глоувър се обърна към Елън:

— Човек не би могъл да го разбере, освен ако самият той не се е сблъсквал с такъв проблем, какво означава да попаднеш на спасител като Дик Девлин. Аз имам шестнадесетгодишна сестра, която е с ума на петгодишно дете. Това е причината съпругата ми да отсъства тази вечер — нямаше кой да остане у дома е нея. А Дик току-що ни помогна.

Елън беше заинтригувана.

— И какво толкова направи?

— Уреди да настаним Сузи за постоянно в Уитли. Без значение какво би могло да се случи — инфлация или пък всичките й роднини да починат, разходите ще бъдат поети от борда на директорите. Имаме нотариално заверен документ.

— Звучи прекалено хубаво, за да е истина.

— Не се урежда лесно, но става, ако познаваш подходящите хора. И — допълни той — ако успееш да събереш доста солидна първоначална сума.

— Това е едно доста голямо „ако“ — каза Елън.

— Много голямо. Но тъй като се движа в света на парите, както се казва, успях да го уредя. Когато си обграден от милиони, привикваш с огромните цифри. Преставаш да се впечатляваш.

Всеки един с право би се почувствал отблъснат от подобно самохвалство. От друга страна обаче, този човек очевидно толкова се радваше на разрешаването на семейния си проблем, че изпитваше необходимост да го сподели, та било то и с непознат.

От отсрещната страна на масата се обади Девлин с висок глас. Изглежда, нищо не му убягваше.

— За Сузи ли говорите? Казах ти, че не искам да се разчува. Един-два по-особени случая не са прецедент. Просто здрав разум, Глоувър. Не че имам нещо против Елън да научи. И тя се намира в същото положение.

Защо ли няма нищо против да науча? — запита се Елън. Сигурно имаше предвид, че би могъл да направи същата услуга и за Пен. За момент надеждата й се пробуди и мигом угасна. Доста солидна първоначална сума. Милиони. Без да има и най-малка представа от загадъчните инвестиции на Роб, тя знаеше, че колкото и голяма да беше заплатата му, едва ли само с нея щяха да успеят да съберат задължителната вноска.

Беше обзета от тези мисли, когато музиката засвири и Девлин я покани на танц. Той беше доста по-нисък от нея и чувстваше горещия му дъх точно до ухото си.

— Беше добра идея Глоувър да ви каже за сестра си, не мислите ли? Естествено става дума за много специална услуга. Сигурно си мислите, че те биха искали да се уредят с още няколко такива случая, за да приберат солидните първоначални вноски, но нещата не стоят така. Предпочитат да им се плаща на месец. Това им дава възможност да увеличават таксата, а освен това им спестява неприятностите с хора, които биха могли да си въобразят, че едва ли не са купили санаториума. Вие също трябва да се погрижите за момчето си, когато му дойде времето. Или по-добре го направете още сега.

— Би било чудесно — каза Елън, — ако въпросът не опираше до парите.

— Това не е никакъв проблем, Елън. Нали банките са за това. Какво според вас направи Глоувър?

— Той е банкер.

— О, стига, Елън. Уверявам ви, че е напълно в рамките на възможностите ви.

— Много сте любезен. Просто не знам какво да кажа.

Би могла да му каже да не се притиска толкова към нея и да не повтаря непрекъснато името й.

— Много жалко за момчето ви. Тъжно е, че една толкова красива млада жена като вас има такава голяма грижа. Ще направя всичко по силите си, за да ви помогна.

— Много сте любезен. Не знам какво да кажа — повтори тя.

Бедрата му се опираха плътно до нейните и за момент изпита непреодолимо желание да го отблъсне. Но все пак, при мисълта какво беше направил за онези хора, какво значеше един танц?

— Харесвате ми, Елън. Възхищавам се от жени, които са и интелигентни, и красиви. Рядко се среща такава комбинация. Бих искал да бъдем приятели.

С невинността на младо момиче, тя възкликна:

— Та вие вече сте наш приятел!

— Някой ден трябва да обядваме заедно и да поговорим за това. Ще отсъствам десетина дни, но щом се върна, непременно трябва да се видим.

Тя не отговори, но за щастие музиката спря.

След вечеря, на път към къщи, разказа на Роб за разговора с Девлин.

— Питам се колко истина има в думите му.

— Девлин нямаше да обещае, ако не го е мислил наистина. Поне това не може да му се отрече.

— Ами ухажването му? За бога, та той е отвратителен. Изглежда, нямаш нищо против начина, по който се държи с мен, така ли?

Роб се засмя.

— Щях да имам нещо против, ако беше с тридесет години по-млад и малко по-привлекателен.

— А какво ще кажеш за поканата за обяд? Какво си въобразява той, след като те познава толкова добре?

— Първо, той съвсем не ме познава. Аз почти не го виждам. И, второ, и двамата знаем какво си въобразява. И, трето, няма да ти се обади, защото аз ще му позвъня пръв, ще му благодаря за предложението и ще го приема за доброто на Пен, стига наистина да е сериозно. Скоро ще разберем.

— Но откъде ще вземем толкова много пари?

— Ще изтегля всичките ни спестявания. Останалото ще заемем от банката на Глоувър. Това не е проблем.

Няколко седмици по-късно Роб се срещна с Девлин в най-новия му офис — изненадващо стара сграда с малки стаи в най-отдалечения край на града.

— Всичките му офиси са много скромни — беше му обяснявал преди това Еди, който присъстваше на разговора. — Не иска да изглежда много богат в очите на хората, които идват при него по работа. Много е полезно за политическите му амбиции.

Срещата беше кратка. Всички документи бяха подготвени и парите щяха да бъдат внесени веднага щом или ако Пен бъдеше настанен в Уитли. След като бе потърсил професионален съвет от Фоулър, Роб бе приел. Девлин, изгарящ от желание да играе ролята на филантроп, имаше честта да му връчи документите. И тримата мъже сияеха. Роб — задето един толкова сериозен проблем неочаквано бе намерил разрешение; Девлин — от гордост, че притежава силата да променя съдбите на другите; Еди — защото бе помогнал „да се уредят нещата“.

Изтегнат в стола си почти хоризонтално, Девлин запали пура.

— Еди ми спомена, че се интересуваш от нова къща — каза той.

С чувство за вина, тъй като Роб бе споделил намеренията с приятеля си с молбата да не ги казва на друг, Еди поясни:

— Имах предвид, че е харесал онова място. Отишъл е да го види и е проявил интерес. — И добави припряно: — Доста слаб интерес.

Беше ред на Роб да се обади:

— Да, красиво е. Но не смятам да се местя.

— И защо не? Можеш да направиш изгодна сделка. Ще бъде добре и за теб, и за проекта.

Би могъл да каже съвсем честно: да, и аз бих искал. Проблемът е, че съпругата ми не е съгласна. Но предвид на обстоятелствата не искаше по никакъв начин да привлича вниманието на Девлин към Елън, затова каза само, че не може да си го позволи.

Девлин издаде звук, подобен на сумтене.

— Не можеш да си го позволиш? С всички тези инвестиции, и всяка една солидна като скала?

— Имам предвид пари в брой, особено сега, когато трябва да се погрижа за сина си.

— Синът ти, с Божия помощ, може никога да не стигне до Уитли. Тогава една къща извън града би била много необходима не само за него, но и за всички вас.

С Божията помощ или без нея, помисли си Роб, Пен ще свърши в Уитли. Едва предишния ден беше избягал отново, ухилен като малко, непослушно дете.

Прекъсвайки размислите му, Девлин продължи:

— Там ще построим първокласен комплекс. Големи семейни къщи за достатъчно млади хора за вас и още по-млади — за компания на дъщеря ти. Ако искаш коне, ще разполагаш с достатъчно място за малка конюшня. Има река, по която можеш да се разхождаш с лодка, и, разбира се, ще си направиш и басейн. Няма да струва бог знае колко. Ще постъпиш като глупак, ако откажеш такова предложение.

Мислите на Роб се върнаха към синьото небе, към реката и тревистите хълмове… Ако я притиснеше достатъчно силно, тя щеше да отстъпи. Но това му се струваше някак грозно и не му се искаше да го прави.

— Разбира се, че можеш да си го позволиш — говореше, вече нетърпеливо, Девлин. — Понякога не мога да ви разбера вас, адвокатите. Изобщо не сте предприемчиви, колкото и странно да звучи това. Изгубих половин час миналата седмица, когато бях наминал към офиса ви по съвсем други дела, за да убеждавам младия Фоулър да си купи къща там. С него беше дори по-трудно, отколкото с теб. Той даже не пожела да огледа мястото. Каза, че бил доволен и там, където е. Затънал в калта. Никакво въображение. А именно въображението движи тази страна напред, приятелю. — Погледна часовника си. — Е, трябва да бягам. Помисли си пак, но не отлагай дълго.

— Благодаря ти. Ще си помисля. Благодаря за всичко.

Роб беше озадачен. Щом се озоваха на тротоара, той се обърна към Еди:

— Защо Девлин толкова държи да ми продаде къща?

— Много е просто. Ти си известно име. Разбира се, ако съумее да привлече Фоулър или Харти — говоря откровено — за нещо, ще бъде много по-добре. Но за момента и ти му стигаш. Виждаш ли, той никога не би го признал, което означава, че ти го казвам съвсем поверително, но Девлин купи прекалено много земя: До две години ще настъпи оживление, но точно сега му трябва стабилна реклама, за да задвижи нещата. Това е. А иначе е прав. Трябва да го направиш. Няма да съжаляваш.

Една съботна вечер няколко седмици по-късно Роб съобщи на Елън, че е поканил Филип Лоусън на обяд следващия ден.

Тя четеше поезия. Постепенно през изминалите дни, след като Роб й бе съобщил намеренията си, после я бе убеждавал, бе потъвал в ледено, непоносимо мълчание и накрая я бе поставил пред свършен факт, тя се бе научила да търси спасение в четенето.

Сега остави книгата, изгледа го и настоя да разбере защо, за бога, го беше направил.

— А защо не? Не ни е посещавал не помня откога. Впрочем ние му дължим много. Той направи всички проучвания за Уитли. Без него нямаше да стигнем дотук.

Тя не искаше да вижда Филип. Беше на ръба на някакво избухване — или гняв, или сълзи, или пък и двете. Прекалените емоции вредяха на всички, но най-вече на Джули, която беше много уязвима в момента. Самата тя също се чувстваше слаба. Не изпитваше нужда да се среща с Филип Лоусън.

Но той все пак дойде. Може би не му се бе искало, но не е намерил основателна причина, за да откаже на Роб.

— Приятно ми е да те видя — каза сърдечно Роб. — За разлика от Пен и съпругата ми аз рядко мога да те виждам.

Впрочем Елън и Пен също се срещаха рядко с него напоследък. Всъщност бяха пропуснали последните четири сеанса. Тя само се бе обадила по телефона, за да му съобщи, че в поведението на детето няма никаква промяна, и Филип се бе съгласил, че в такъв случай прегледите не са необходими. Трогна се обаче, като видя как Пен, без да има някаква представа от колко време не са се виждали, се втурва радостно към него.

— Филип! — извика той и гостът се наведе да го прегърне.

Джули се появи като истинска домакиня, усмихната и грациозна, и му протегна ръка. В такива моменти беше трудно да се разпознае в нея момичето, което предишния ден бе лудувало с приятелите си из цялата къща.

— Надявам се, че си гладен — каза Роб. — Приготвил съм пилешко барбекю с много специален сос.

Отидоха в трапезарията, Филип бе поздравил Елън едновременно с останалите и повече не я погледна. Докато минаваха по коридора, тя се огледа в голямото огледало над скрина — зелената й рокля, съвсем подходяща за случая, беше избрана по-грижливо от всеки друг път. Цветът хармонираше с цвета на очите й. В този момент те бяха огромни, лицето й гореше.

— Е, Филип, предполагам, вече знаеш за новата ни къща — започна Роб.

— Знаех, че замисляте нещо, но нямах представа, че вече сте го направили.

— Какво? Елън не ти ли е казала?

Филип би могъл да каже, че Елън не е водила Пен при него от няколко седмици, но премълча. И само поклати глава.

— Ние сме добри приятели — продължи Роб, — така че какъв смисъл има да крием? Елън е против да се местим и това много ме разстройва. Но съм сигурен, че ще се влюби в онова място, веднага щом заживеем там.

Филип беше прекалено зает с пилешкото, Елън дояждаше салатата си.

Тогава Джули заговори нетърпеливо:

— Двамата с татко отидохме да видим конете миналата неделя. Чудесно е да си имаш собствен кон! Ще си направим конюшня съвсем до къщата! Мамо, и ти трябва да си вземеш кон. Все едно е дали ще купим два или три.

— Майка ти не смята, че ще се задържим там достатъчно дълго, за да инвестираме в коне — отбеляза Роб.

Тонът му беше въздържан, дори любезен, и страничен слушател не би могъл да долови недоволството, криещо се зад него. Под повърхността бушуваше истински огън.

А Джули продължи:

— Сега има само дървено скеле, но вече мога да си представя как ще изглеждат стаите. Толкова е вълнуващо да гледаш как къщата израства от една дупка в земята. Не вярвам да я завършат до есента, както твърдят.

— О, ще я завършат — увери я Роб. — Девлин е наел най-добрите архитекти. Исках да наема свой човек и бях малко разочарован, но те си имат собствен стил на работа. Той ще се занимава и с мебелирането на стаите. Напълно ги разбирам.

Последва продължително мълчание.

— Да, разбира се — обади се най-сетне Филип.

Някой трябваше да каже нещо, помисли си Елън. И „да, разбира се“ свърши същата работа както, която и да е друга фраза.

— След всичко, което той направи за Пен — започна Роб, — не бих имал нищо против да…

Пен разсипа млякото. Струята плисна върху покривката и памучната блуза, предизвиквайки яростния му вой.

— Няма нищо, няма нищо — успокои го Елън. — Ей сега ще те преоблека. Да отидем в стаята ти. Джули ще почисти масата и ще ти донесе още мляко.

— Шоколад! Искам шоколад.

— Да, да. Ти си добро момче.

Искаше й се да остане на горния етаж. Атмосферата в трапезарията беше фалшива. И раздразнението на Роб, и нейната потиснатост, и неудобството на Филип — всичко трябваше да бъде потулено зад маската на любезния разговор, който поддържаха, независимо от истинските си преживявания.

Единствено ентусиазмът на Джули беше неподправен. Когато се върна, момичето продължаваше да го излива:

— Един от работниците ни показа проекта, от което всичко стана още по-ясно. Къщата е огромна. Обзалагам се, че е два пъти по-голяма от тази, ако не и повече. Само входното антре е по-просторно от нашата всекидневна.

— Преувеличаваш, Джули — каза Роб и погледна съпругата си.

— Не мисля, татко. Сигурна съм, че ще изглежда дори по-широко, щом няма да има таван.

— Няма да има таван ли? — любезно се осведоми Филип.

„Всичко това изобщо не го интересува, мислено отбеляза Елън. Отегчен е от безкрайния разговор за къщата.“

— Иска да каже — поясни Роб, — че е два етажа по-високо и през покрива се вижда небето.

— И кръгла стълба. Така де, вита имах предвид — добави Джули.

Елън отиде да донесе нещо от кухнята и се забави повече от необходимото. Когато се върна, Филип разговаряше с Пен, а Роб и Джули продължаваха да описват подробно къщата. Не можеше да обвинява дъщеря си. На нейната възраст, при положение че бе живяла толкова монотонно, една промяна беше нещо вълнуващо. Да не говорим за перспективата да има свой собствен кон.

„Малката Джули! Висока е почти колкото мен, мислеше си тя, и знае много повече неща, отколкото аз на тези години. И все пак не знае нищо. Нищо.“ И неочаквано я обзе такова съжаление, че се просълзи.

Те все още разговаряха — бащата, който боготвореше дъщеря си, и дъщерята, която обожаваше татко си. Останалите мълчаха. Тя наряза втората порция пилешко на Пен, тъй като той все още беше доста непохватен.

— Ето. Сега можеш да ядеш. — Вдигна глава и забеляза в отсрещното огледало, че Филип я наблюдава.

Нямаше време да гадае изражението му, защото, разбрал, че е разкрит, той се обърна към нея:

— Предполагам, че като се изместите, няма да виждам Пен много често?

— Сигурно не — отвърна тя, но веднага се поправи. — Всеки път, когато се наложи… — И млъкна.

Погледите им се срещнаха за миг и веднага се отклониха. Задържаха се само няколко секунди, които им се сториха минути… Тя взе вилицата си. Храната бе изгубила вкуса си. Той беше психиатър, а не магьосник, който знае всички отговори. И все пак трябва да беше доловил объркването й. Или пък своето собствено?

И без да отрони звук, тя изкрещя вътрешно: Седя тук със съпруга си Роб и нашите деца. Аз съм това, което съм.

След това направи точно каквото се очакваше от нея: донесе десерта, присъедини се към групата на верандата и се заслуша в разговора, без да чува нито дума. След малко повече от час всичко свърши. Още няколко реплики, предимно за Пен, и неочаквано Филип прошепна в ухото й:

— Приеми онази къща. Ще бъде по-добре за всички ви.

Гледаха след него, докато се отдалечаваше по алеята и се обърне да им махне за довиждане. Както винаги, следваха коментарии за отишлия си гост.

— Много приятен човек — отбеляза Роб.

— Обичам Филип! — извика Пен и започна да подскача и да пляска с ръце.

Подсмихвайки се, Джули каза ясно:

— Помниш ли, мамо, когато ти казах, че те харесва?

— А защо да не я харесва? — попита Роб.

— Имах предвид нещо друго. Наистина я харесва. Ти знаеш.

— Вече си твърде голяма за такива забележки — меко я упрекна Елън.

— Мамо! — Джули беше обидена. — Не казвам, че те харесва сега. Ако някога е изпитвал нещо, личи си, че го е преодолял!

— Иди да помогнеш на майка си да раздига съдовете. И престани с тези глупости — каза Роб развеселен.

Новата къща напредваше с неизбежността на растежа на житото или царевицата през добра година. Отпред имаше алея във формата на полукръг и огромен паркинг, изтъкнат като необходимост заради приемите, които щяха да се дават тук. Печката в кухнята беше с ресторантски размери; имаше седем спални; стая за развлечения и салон за упражнения, който спокойно можеше да мине за оздравителен център. Сградата беше цялата в прозорци и демонстрираше такова изобилие от форми, ъгли и чупки, беше такова смешение на стилове, че в крайна сметка изглеждаше лишена от собствен стил.

Ужасена, Елън стоеше пред нея. Беше грозна. Грозна и много скъпа. Не я беше виждала от няколко седмици, за разлика от Роб и Джули, които идваха да следят напредъка й всяка неделя.

— Онова там са съвсем нови храсти — каза Роб. — Ще има още много. Едва сега започват разсаждането.

Тя кимна. Беше решила да се примири окончателно и сега мислеше само как да изгради живота си отново на това студено, чуждо място. Но Роб изглеждаше толкова горд и щастлив! Тя уважаваше чувствата му — всеки добър съпруг имаше право да ги изпитва. И все пак се чудеше как човек с неговия изтънчен вкус може да изпадне в такава заблуда.

— На теб май не ти харесва — отбеляза той.

— Гледката направо ти спира дъха.

— А имаш ли някаква представа колко струва?

— Много, предполагам.

— Само това ли ще кажеш?

— А какво друго трябва да кажа?

— С други думи, не се предаваш.

— Роб, вечно ли ще се караме за това — меко отвърна тя. Нямаше намерение да допуска отново да я обземе гняв. — Всичко е уредено, къщата е готова и смятам да направя от нея наш дом.

— Искам да си щастлива тук, Елън. Двамата с теб още от началото имахме някои недоразумения, но ги преодоляхме с общи усилия. Не позволявай една нищо и никаква къща да ни разделя.

Думата „разделя“ я разтърси. От мястото си виждаше как Джули и Пен се връщаха от реката. Размахваха ръце в тяхна посока и те им помахаха в отговор. Да ги разделя? Господи, не!

— Джули е във възторг от конете. Почакай само да ги видиш, Елън.

Той я придумваше, умоляваше я да сподели радостта му. И неочаквано я осени една нова мисъл: даваше ли си действително сметка, че да живее тук, за него означава същото, каквото за нея да остане в стария си дом? Точно тази мисъл я накара да улови ръката му и да го увери, че всичко ще бъде наред.

Той я прегърна и застанали така, двамата наблюдаваха как децата им изкачват склона на хълма.

Денят на преместването се падна в седмицата на Вси светии. Елън окачи на лампата в началото на алеята скелет от картон. За последен път сложи тиквени фенери между каменните саксии, в които летният гераниум бе заменил невена. На масата до самата врата постави една голяма купа за пунш, която скоро щеше да се напълни с бонбони. От къща на къща в късния следобед щяха да кръстосват малки духчета и пирати, които щяха да правят различни номера или да се опитват да ги уплашат. За да им достави удоволствие, тя щеше да се преструва, че не е разпознала двете близначки на Сали, червенокосото момченце на семейство Уилиъмс и останалите деца на съседи и приятели, с които бе прекарала живота си.

Привечер тя излезе в градината, притихнала в есенния здрач, за да се сбогува с нея. Ето ги гнездата, празни сега, сънуващи новите си обитатели през пролетта. Голямата усамотена пейка, божурите на майка й. Напоследък беше модно да се говори за „екозащитници“, Елън цял живот си бе такава. Този път обаче отчупи едно клонче, за да го изсуши и да го запази за спомен.

След това с мрачно спокойствие се върна в къщата, за да приключи с приготовленията за преместването. Желанието на Роб беше изпълнено, Джули беше щастлива. Но Елън изпитваше странно чувство, сякаш някаква врата се бе захлопнала зад нея. Те не просто си тръгваха оттук. Беше нещо много по-важно от това. Беше краят.

Седемнадесета глава

1994 г.

Тревата под краката на Роб беше все още мокра от снощния проливен дъжд, но майското слънце беше толкова силно, че докато Джули се приготвеше, пътеките щяха да бъдат сухи.

Неговата Джули! Сега, когато учеше в колеж, времето им преминаваше в очакване: от средата на зимата до пролетната ваканция; след това до края на август; после очакването отново следваше календарния цикъл — копнеж, с какъвто човек си пожелава студено питие, пламъци в камината или хладен бриз — всички освежителни неща в живота. Мъжът, който щеше да я вземе, беше късметлия и който и да беше той, ще трябва да се отнася добре с нея, мислеше си яростно Роб. В същото време го развеселяваше мисълта, че се държи като всеки друг баща, забравяйки, че самият той е отнел нечия чужда дъщеря.

Неочаквано го обзе срам. Вярно, не толкова силен, както миналата година, когато, един бог знае защо, му се случи да изживее кратка „любовна афера“. Всичко започна на един купон по време на поредното нощно пътуване за оглед на имот. Бяха довели момичета. Той изпи две-три питиета — не повече, защото изобщо не обичаше ликьор. Но понякога беше трудно да стоиш настрана, докато другите се забавляват.

Би било забавно, ако всичко бе свършило дотам, без последствия за когото и да било. Момичето обаче — спомняше си я като „момичето“, защото беше забравил името й — имаше други намерения. След това тя го потърси в офиса, който се намираше недалеч от работата й, и излязоха да вечерят заедно.

— Прекарахме доста добре, нали?

Вярно беше.

— Следващия път, когато сме напълно трезви, ще бъде още по-хубаво. Обещавам.

— Много си дръзка — засмя се Роб, едновременно поласкан и по някакъв странен начин заинтригуван. Тя му напомняше За Лили: същия нос, същото розово-бяло лице, същата уязвимост.

Точно това разпалваше любопитството му. Почти не си спомняше за нея. Всеки път, когато тя се появеше в мислите му, си даваше сметка колко рядко се случва това. А сега това момиче.

Е, така стана. Когато беше с нея, той се кълнеше, че е за последен път, а после, след седмица-две, отново отиваше да я търси. След което съжаляваше. Цялата работа нямаше никакъв смисъл. Това беше нередно, а той винаги бе държал на реда в живота си. От все сърце искаше изобщо да не се бе забърквал с нея, искрено желаеше да се освободи от тази връзка, която заплашваше да се превърне в сериозна. Не разбираше как може да причинява това на Елън.

Накрая стана така, че не друг, а самата Елън му помогна да се отърве. Сега, разхождайки се по моравата с ръце в джобовете, той си припомни ужасното, обвинително изражение, което се появи на лицето й в момента, в който разбра за тази история. Искаше му се да може да изтрие този спомен завинаги. Сълзите й, гнева, удивлението! И след разразилата се буря следваха неизбежните въпроси: Защо, Роб? Защо? Какво не беше наред? Кажи ми честно, какво?

Вината не беше нейна, разбира се, и той й го каза, обяснявайки възможно най-ясно и образно как се случват подобни неща. Същото беше като да вървиш и да не гледаш къде стъпваш: падаш в някаква яма и после с усилие се измъкваш. Обяснението, макар и неизчерпателно, не беше напълно невярно. По въпроса беше изписано много: един от рисковете да си мъж, би могъл да каже, ако имаше вкус към горчивите шеги.

В крайна сметка нещата се поуталожиха. Той бе излял сърцето си, бе искал прошка, беше я получил и омразната афера никога повече не беше спомената. Беше погребана в миналото. Животът им отново потече нормално. Така че повечето му мисли в прекрасната сутрин бяха приятни.

Естествено в тях неотменно присъстваше съжалението заради Пен, но поне докато самият Пен не беше тъжен, той като баща трябваше да бъде доволен. С Божията благословия те бяха успели да намерят добро момче като Ръсти, който му правеше компания. А ако дойдеше онзи момент… е, бяха му осигурили, благодарение на Девлин, приличен дом. Таксата беше платена, документите бяха подписани и подпечатани.

Елън отново се беше върнала към писането и рисуването. Това го радваше. Тя беше много надарена жена и не биваше да пропилява таланта си. Но и малко се дразнеше, че не може да прекарва повече време у дома. Някои от стаите бяха толкова оскъдно мебелирани, че създаваха впечатлението за новодомци. Но нямаше намерение да й го натяква. Знаеше, че тя не обича тази къща, макар че никога не повдигаше въпроса, както биха направили повечето жени. Може би най-после се беше примирила? Нямаше представа. Така и не я попита.

Все пак, размишляваше той сега, имаше моменти, в които му се беше искало да я попита. Напоследък толкова се изписа за „общуването“! Никога не се бе замислял сериозно върху този въпрос: когато хората се обичаха, нещата помежду им се получаваха съвсем естествено. Но понякога, особено през последната зима, когато дъждът се изливаше непрекъснато, сякаш никога нямаше да спре, неизречените думи стояха на върха на езика му. Къде изчезна страстта? Нежността? А те бяха толкова важни!

А ти какво искаш, Роб? Въпросите ти са наивни. С времето нещата се променят. Нима не знаеш? С всички е така, затова престани да се самосъжаляваш и сам да си създаваш проблеми. Такъв е животът, следователно няма за какво да се притесняваш.

Джули се бе отправила към конюшнята.

— Здрасти, татко — извика тя, щом го забеляза. — Готов ли си? Дамите те чакат!

Възседнали двете златисти красавици — Дукесата и Милейди, — те се спуснаха по склона на хълма към реката. На най-тесните места той я оставяше да язди пред него, защото обичаше да гледа елегантната й стойка и черните къдрици, подаващи се изпод шапката. Къдриците на Елън. Привилегировано дете. Точно така, гледай да й дадеш всичко, което сам си нямал! Нали това искат родителите за децата си? Жалко, че не всеки може да си го позволи.

„Ако моите родители можеха да видят къде живея сега! А тогава, във фермата, яздех Джоуи, представяйки си, че е чистокръвен арабски жребец!“

— На какво се смееш? — приближи се към него дъщеря му.

И Роб й каза.

— През целия си живот съм обичал конете. Затова съм решил да ти подаря нещо. Исках да го запазя в тайна до рождения ти ден, но той е доста далеч. Така че ще ти го дам, преди да се върнеш в колежа.

В един каталог на европейска фирма, търгуваща с предмети на изкуството, видя снимката на двойка кристални коне. Бяха истинско съкровище и той знаеше, че Джули ще ги пази до края на живота си. Харесваше му, че можеше да прави скъпи подаръци.

— А какво ще подариш на мама за нейния рожден ден?

— Не зная. Имаш ли някаква идея?

— Не, но ще помисля и ще ти кажа.

— Тя никога нищо не иска.

— Да, винаги е казвала, че си има всичко.

— Е, сега отново работи. Когато обича работата си, човек е доволен.

Това беше клише и той го знаеше, но очевидно Джули не мислеше така, защото каза ентусиазирано:

— Когато бях малка, си мислех същото за теб, татко. Усещах, че ти е приятно да говориш в съда. Не че разбирах много от казаното, но виждах, че ти харесва.

Тя беше толкова млада! Едва на деветнадесет!

— Реших окончателно на какво ще посветя живота си. Разбира се, ти знаеш, че ще се занимавам с журналистика. Не е нещо ново. Ще бъде свързано с опазването на околната среда. Искам да правя журналистически разследвания за хората, които я рушат, които превръщат градовете в руини, тровят въздуха и водата и изтребват животните. Разбираш какво имам предвид, нали? Ти самият си го казвал. Това смятам да правя.

Типичната младежка борбеност, помисли си той, трогнат от наивността й.

След като изминаха големия завой, те спряха на любимото му място. Оттук се виждаше целият хълм и самотната къща на върха му.

— Мислех, че тук ще се строят още много сгради — отбеляза Джули.

— Вярно, но районът все още не е достатъчно привлекателен за хората.

— Много е красиво. Дори прекалено красиво, за да го загрозяват с други постройки. Даже нашата къща изглежда не на мястото си, не мислиш ли?

— Е, не можеш да очакваш провинцията да остане изолирана завинаги.

— Както и да е. Нали ти казах, че имам намерение да се боря за опазване на околната среда.

— Много добре. На твоя страна съм.

Конете се дърпаха в очакване да потеглят отново, така че двамата поеха надолу по пътеката.

Роб мълчеше. Какво щеше да стане, ако купеше целия терен? Една голяма къща заслужаваше това обширно пространство. Още откакто го бе видял за първи път, той бе решил, че това ще бъде дом за няколко поколения. И защо не? Беше фантастично, почти като сбъдната мечта, да гледа как парите, веднъж вложени, стават все повече. Вземаш назаем, купуваш, продаваш, после прибираш печалбите и продължаваш напред.

— Какво ще кажеш, ако купя всичко това? — попита той.

Тя го погледна изумена.

— Да го купиш? Та то не струва ли цяло състояние?

— Зависи какво имаш предвид под „цяло състояние“. Смятам, че мога да си го позволя.

— О, би било страхотно! Но… — Момичето се обърна на седлото и го изгледа въпросително. — Толкова ли сме богати, татко?

— Не богати, но достатъчно добре осигурени.

Чудото на живота му! Състоянието му, както имаше основание да вярва, беше по-голямо от това на всички партньори във фирмата на Фоулър, взети заедно. Тази мисъл го караше да се чувства толкова комфортно, че можеше да си позволи дори да бъде скромен. Затова просто повтори фразата:

— Не богати, но добре осигурени.

И възседнали Дукесата и Милейди, двамата продължиха разходката си в уханната утрин.

От бюрото си Елън се радваше на обширна гледка. Щом забеляза конете да се връщат откъм реката, тя остави молива и се приближи до прозореца. Това си струваше да се нарисува: цветовете бяха потресаващи — ябълковозелената трева, златистите коне и червеното сако на Джули.

С тъга си спомни, че това е последният ден от ваканцията на дъщеря й. Утре къщата щеше да се върне към обичайната си тишина, която щеше да бъде нарушавана само от виковете на Пен и гласа на мисис Върнън, която разговаря с пощальона.

Когато се сетеше за мисис Върнън, все още придържаща се към статута си на вдовица, Елън не можеше да мисли за нея другояче, освен като за ангел хранител. Тя дори за момент не бе допуснала, че може да изостави семейството, чийто член почти се чувстваше. Така че тя бе останала тук, доволна от щедрата заплата и от самостоятелния си тристаен апартамент. Освен това Ръсти бе поел част от грижите за Пен.

— Много се радвам, че отново започна да работиш — беше казала предишния ден. — Вече бях изгубила всякаква надежда. Какво впрочем те накара?

Елън мрачно си даде сметка, че всичко се дължеше на Филип Лоусън. С мисълта за него бе преустроила един от будоарите за свой работен кабинет. Пак с мисълта за него бе приела да се премести тук, при това го направи с такъв финес, че Роб взе желанието й за истинско.

Не се възприемаше като мъченица. Не, това би било смешно, като се имаше предвид в какъв разкош живее. Просто практично бе приела реалността. Не че не би могла да постигне своето, но цената щеше да бъде един неудовлетворен мъж и една изнервена дъщеря. Не точно така, както й ги бе описал Филип, но значението беше едно и също.

А той знаеше. О, той знаеше толкова много! Вероятно познаваше нея, Елън, по-добре, отколкото се познаваше самата тя. Трябваше да престане да играе тези малки игрички: Наистина ли той ме гледа, като че ли… Наистина ли се гледаме, сякаш…

През тези няколко години, откак се преместиха, беше водила Пен при него не повече от пет-шест пъти. Роб неколкократно и бе предлагал да поканят Лоусън на гости, но тя винаги бе намирала извинения, така че той бе престанал да настоява.

Външната врата се захлопна с трясък. Из цялата къща имаше толкова много мрамор, откъде тогава беше това ехо? Отдолу се разнесе гласът на Джули:

— Хайде, Пен. Ела да ти посвиря.

Пен много я обичаше. А и кой не би се влюбил в нея, с нейното открито лице, с чувството й за хумор и най-вече — след като я опознаеше — с откритото й сърце? „Тя е истинско съкровище“, често повтаряше Роб.

Тъкмо се беше прибрал и сваляше ботушите за езда, седнал на дивана.

— Няма нищо по-хубаво от упражненията на открито. Някой път непременно трябва да опиташ.

— Аз често се разхождам. Вчера двете с Джули сигурно сме изминали поне пет мили.

— Къде? Покрай реката?

— Обикновено не ходя там, но вчера отидох.

— Тук е като в рая, нали? На няколко пъти спирахме, за да се насладим на гледката. Къщата изглежда съвсем на мястото си на върха на хълма. — Тъй като тя не възрази на израза „съвсем на мястото си“, той продължи: — Но на такава къща й трябва простор. Иначе ще се нарушат пропорциите.

— Дворът е достатъчно голям, струва ми се. Впрочем кога ще започне строежът на другите сгради?

— Няма да е скоро, поне в този район. — Роб се поколеба, отпусна се на дивана и вероятно без да го бе мислил предварително, й съобщи: — Реших, че в такъв случай няма да е лошо да купим цялата земя. Колкото повече мисля по въпроса, толкова повече ме завладява тази идея.

— Да я купиш цялата? — извика тя. Сърцето й се сви, след това заби гневно. — Изумена съм. Какво изобщо си въобразяваш?

— Засега е само план, който обмислям. Струва ми се разумна инвестиция.

Спорът заплашваше да продължи до късно, а тя беше уморена.

— Роб, позволи ми да ти кажа нещо за теб. Не искам да бъда груба, но ти си способен да действаш спонтанно и да харчиш парите си като онези, които обикалят с десетки кредитни карти в джобовете си и купуват неща, от които нямат нужда. На тях това им доставя удоволствие, затова го правят.

— При мен не е така — възрази той ядно.

— Недей да се обиждаш. На повечето от тях по външния вид не личи, че огромните им къщи, скъпите мебели и коли всъщност не са тяхна собственост, а на някоя банка.

— Знаеш много добре, че нашият случай не е такъв.

— Все някога трябва да дойде краят — продължи тя, опитвайки се да се покаже търпелива. — На нас не ни е необходима още земя. Нали няма да отглеждаме овце!

— Говориш така, сякаш става въпрос за няколко хиляди акра. Много хора имат имоти, по-големи от двеста акра.

— Да, онези, които не си знаят парите. Собственици на фабрики или…

Търпението й бе започнало да се изчерпва. Почти не минаваше ден, без той да я изненада с някоя и друга скъпа покупка. Миналата седмица беше оранжерията. Кой щеше да се занимава с нея? Със сигурност не Роб, чиито дни минаваха или в съда, или в кантората. Нито пък тя, която си имаше свой собствен път. Тогава избухна:

— Ти страдаш от мания за величие! Ето какъв е проблемът. Ти си само преуспяващ адвокат в един малък град, а не индустриалец. Защо не се задоволиш с това, което имаш?

— Трябва ли да започваме отново? Хайде да не повтаряме неща, които дъвчем непрекъснато, откак за първи път споменах за тази къща. Защото виж какво се получи.

— И какво толкова се получи? Аз не я харесвам. И често се питам какво мислят другите за нея. Ако можехме поне за миг да се превърнем в мухи на стената, щяхме да знаем. Умрях от срам пред колегите ти, които ни бяха на гости, докато монтираха радиаторите на парното отопление. Кой знае какво са си казали семейство Фоулър и мисис Харти, докато са се прибирали? Та то се оказа по-скъпо от всичко, което те изобщо притежават. Точно така, това е едно глупаво, показно място и въобще не ни подхожда.

Той я погледна, сякаш го беше ударила. И тя мигновено бе обзета от болезнено съжаление. Години наред бе играла ролята си, независимо от всичко — от всичко, — и сега, изпуснала за първи път нервите си, не можеше да си прости.

И все пак казаното беше самата истина. Но тя нямаше намерение да продължава, защото, докато стояха объркани един до друг, в стаята се разнесоха последните акорди на пианото. Джули се качваше по стълбите. Не беше необходимо да си казват, че тя не бива да разбере за случилото се.

Така че обедът премина нормално, после следобедът и вечерята. На сутринта закусиха и се сбогуваха на летището.

— Прекарах чудесно — заяви Джули. — Обичам ви и двамата. Ще се видим скоро.

Разцелуваха се, тя им помаха с ръка и тръгна към самолета. Родителите й я наблюдаваха, докато се скри от погледите им. Тъй като бяха дошли с двете коли, защото Роб се нуждаеше от своята за някакво пътуване по работа, на паркинга те си казаха хладно „довиждане“ и поеха в различни посоки.

Роб се насочи на юг, към Гълф. С мощната кола, пригодена за продължителни пътувания из Европа, щеше да стигне късно следобед. Движението, обикновено доста натоварено, сега беше слабо, вероятно заради постоянно излъчваните предупреждения за приближаващия ураган. Когато се беше обадил в офиса, секретарят му го предупреди, че поема риск. Но нямаше да има друга възможност през следващите няколко седмици, а и му се искаше малко да се поразсее. След вчерашната разправия с Елън се чувстваше доста напрегнат.

Не желаейки да признае безпокойството си, той включи радиото. Ураганът приближаваше крайбрежието със скорост сто и петнадесет километра в час. Съществуваше обаче възможност да промени посоката си и да се отклони към морето. С други думи, никой не знаеше какво ще стане.

Колата се движеше из познатия терен, сред равната земя, която Роб толкова добре познаваше, после през малки оживени села и разрастващи се градове с широки улици и красиви предградия. Едната половина от съзнанието му беше съсредоточена върху пътя, а другата се опитваше да се улови за някоя приятна мисъл, за да го отърси от обзелото го униние.

Погледът му улови дълга редица спрели коли и няколко полицаи край тях. Очевидно беше станало нещо, което щеше да го забави: или катастрофа, или ремонт на шосето. Затова изгаси двигателя и се загледа в небето. През минута поглеждаше часовника си. И тогава я видя. В съседната колона, в колата, почти изравнила се с неговата, седеше Лили.

Изключено е да бърка. Не беше от онези случаи, когато след първоначалния шок идват въпросите: Тя ли е, или не е тя? Преживя шока без следа от съмнение. Същата коса с цвят на пясък, същата дребна фигура — дори в малката спортна кола изглеждаше дребничка, — същият предизвикателно вирнат нос. Внезапно си припомни, че някога я наричаше „цветенце“.

Не можеше да определи какво точно изпитва, но чувството за срам надделяваше. По дяволите! Само да можеше да се измъкне от това задръстване! Но беше заклещен от всички страни. Ако имаше нещо за четене, щеше да се престори, че не я вижда. Прозорците на двете коли бяха отворени. Чудеше се дали тя ще го заговори и какво би могла да каже след толкова години и след всичко, което се беше случило. Просто трябваше да гледа право напред.

Все пак не можа да се въздържи да не й хвърли още един бърз, любопитен, поглед. И тя го забеляза. Погледите им се срещнаха… Лицето й беше напълно безизразно. А може би именно абсолютната липса на изражение показваше някакво отношение. Може би тя бе прочела нещо върху неговото, макар и да нямаше представа какво е. Знаеше само, че е ужасно.

Тогава всичко свърши. Колите, слава на бога, се раздвижиха. В живота и на двамата този миг никога повече нямаше да се повтори. Докато се придвижваше напред, Роб се обливаше в пот. Поразен, че случката оказа такъв голям ефект върху него, спря и отпи от водата в бутилката. Постепенно напрежението се замени с любопитство и той се замисли за живота й. Дали времето я бе променило? Дали все още беше толкова мила и отстъпчива?

Отстъпчива. Думата се завъртя в мислите му. Тя означаваше нещо, на което можеше да се даде форма. Напълно противоположна на „съпротива“. Елън винаги се опълчваше срещу него. Винаги му се налагаше да се бори, за да постигне онова, което желае. Държеше се като учителка с непокорен ученик. Унизително беше. Дали Лили щеше да бъде по-различна? Да, определено, поне доколкото я познаваше. Но беше ли това сравнение почтено спрямо Елън? Не, в никакъв случай. Какво всъщност искам? Още когато я видях за първи път, разбрах, че тя винаги взема онова, което пожелае. Нима сам не постъпих както искам, когато напуснах фирмата на баща й и купих къщата? Но бях прав. И в двата случая се оказах прав. А ето че сега отново застава против мен…

Все още размишляваше и се гневеше, когато два часа по-късно спря пред една внушителна сграда. Еди стоеше на входа с група мъже — архитекти и строителни техници.

— Мислех, че си се отказал да идваш заради времето — посрещна го той. — Ние сме тук от вчера, тъй като трябваше да проверим някои неща. Чувствам се нервен. Последните прогнози са лоши. Ураганът ще ни връхлети след около два часа.

Дърветата се огъваха силно. Слънцето светеше мътно през огромните сиви облаци.

— Все пак бих искал да поогледам наоколо — каза Роб.

— Разбира се, но набързо.

Постройката представляваше огромна сграда на два етажа, извита във формата на U. Големи празни пространства бяха оставени от двете страни на тротоара.

— Отдолу ще има и приземен етаж — поясни Еди ентусиазирано. — Замислили сме малък киносалон. А там ще бъде ледената пързалка — страхотно при климат като този, не мислиш ли? Стените ще бъдат огледални. Последната новина е, че една верига от ресторанти вече прояви интерес. А сега да вървим, преди да е започнала бурята. Сигурно искаш да хвърлиш един поглед и на останалото. Ще вземем моята кола.

Криволичещите, покрити с чакъл алеи на новия квартал се виеха между дъбови и борови горички. На едно място Еди бе настоял да слезе и да погледне към Гълф, който се намираше само на десетина километра от тях.

— Поразително е колко хора са готови да платят за изглед към реката. Забележително. Как мислиш? Истинска златна мина. И този път напипахме златото, Роб. Девлин, също като цар Мидас, превръща в злато всичко, до което се докосне. Е, да се връщаме. Струва ми се, че познаваш всички тук.

— Само ще ги поздравя и ще тръгвам.

— Да не искаш да кажеш, че ще караш тази вечер? В истинска тропическа буря? Ти си луд.

Малката група мъже гледаха небето, където и последната слаба, жълтеникава светлина избледня. Колко нищожни, колко безпомощни изглеждаха те на фона на черното небе и огромните буреносни облаци! — помисли си Роб.

Щом закапаха първите капки, някой каза:

— Положението никак не ми харесва. Но ще успеем да я изпреварим. Хотелът е съвсем наблизо.

Роб искаше да се прибере. Нещата между него и Елън не можеха да продължават така. Налагаше се да поговорят откровено — и да загладят недоразуменията. Преди всичко трябваше да си изяснят какво всъщност става.

— Ще се справя — каза той.

— Щом настояваш. Карай след нас. Когато стигнем до хотела, ако все още смяташ, че е безопасно, продължавай. Ако не, остани с нас. Хем ще си на сухо, хем ще хапнеш добре.

В края на краищата хотелът се оказа по-приемливото решение. Пътуването беше не просто трудно, а почти невъзможно. Вятърът люлееше колата, чистачките не успяваха да насмогнат на поройния дъжд. Движеха се слепешком и само случайно проблеснали фарове отсреща показваха, че някой друг нещастник се е озовал на пътя в такова време. Затова Роб остави колата пред входа и влезе във фоайето.

От стаята си позвъни у дома. Когато мисис Върнън го помоли да изчака, за да повика Елън, отговори, че не е необходимо.

— Просто запиши номера, в случай че се наложи — каза и слезе долу да вечеря.

През целия ден не беше ял почти нищо, но въпреки това обилната вечеря не го изкуши. Лекият, приятелски разговор се въртеше предимно около бъдещите проекти. Естествено това го засягаше, нали беше ипотекирал къщата си втори път, за да инвестира в тях?

— Е, какво ще правим сега? — попита някой след десерта и кафето. — Осем и половина е. Много е рано.

— Няма какво да правим в този град. А и дори да има нещо интересно, кой ще излезе в такова време?

— Преди години имах една позната тук. Името й е Анжелика — обади се най-младият от компанията. — Запознахме се на плажа във Флорида.

— Кога?

— Преди няколко години.

— Тя сигурно вече има едно дете и очаква друго.

— Никога. Не и Анжелика.

— Е, иди да й се обадиш. Имаш ли й номера?

— Да. Взех бележника със себе си. Човек никога не знае.

— Давай, позвъни й. Попитай я дали няма някакви приятелки. Ще изпратим да ги доведат с такси.

Роб си каза: Мислех, че вече съм приключил с това. Заклех се пред Елън. Ето обаче, че не съм. Повечето от мъжете бяха женени. Някои от тях носеха венчални пръстени. Вероятно у дома ги чакаха недоволни съпруги и въпреки че седяха на масата един срещу друг и лягаха в едно и също легло, всеки си имаше свой таен живот.

— Нямам представа какво те гложди отвътре, но определено има нещо — каза му Еди. — Май имаш нужда малко да се поразведриш. Нека да видим какво ще стане.

Стана това, че след по-малко от час пристигнаха една група необикновено красиви момичета. Отидоха в бара. Бяха само седем, но парфюмите, бъбренето на висок глас и крещящите рокли изпълниха и оживиха помещението. Двойките се оформиха още в първите няколко минути. Роб трябваше да избира между две, които определено имаха предпочитания към него. „Трябва да се чувствам поласкан“, помисли си той мрачно и почти взе решение да се откаже и да отиде да си легне. Но при създалите се обстоятелства това се оказа невъзможно.

По-невзрачното от момичетата бе казало нещо забавно. В общата бъркотия от гласове той не чу какво точно, но чу смеха й и видя добродушното й лице, пламнало чак до разрошената коса, със ситни бръчици около очите. Беше пълна с живот. И улови ръката й. Каквото и да го тормозеше, тази вечер тя щеше да му подейства като противоотрова.

Осемнадесета глава

1994 г.

Неочакваната среща бе въздействала толкова силно на Лили Блеър, че веднага щом колоната се раздвижи, сви от магистралата в една отбивка. С изненада откри, че ръцете й, все още стискащи кормилото, треперят.

Естествено това беше шок. Как би могъл да се чувстваш, ако видиш човек, когото не си виждал от години, да се материализира от въздуха? Шокирана беше, разбира се.

А той си седеше там, в скъпата кола, очевидно преуспял, защото как иначе би могъл да си я позволи? Но не в колата беше проблемът — нито тя, нито Уолтър биха искали нещо толкова фрапантно, дори да можеха да го имат, — а в целия му вид: висок, безразличен и толкова важен, сякаш нищо в света нямаше значение, освен самия Роб Макданиъл. В онзи момент й бе отправил толкова студен поглед, че все още я обгръщаше хлад.

— Е, стигнал си доста далеч, а? — каза на глас. — Обзалагам се, че се държиш с всички така, както днес с мен.

В главата й се блъскаха различни мисли. Припомни си, че някога я бе наричал „цветенце“… И това лице, малко издължено, със заострена брадичка и замислени очи… „Прекалено красив, за нещастие, както за себе си, така и за останалите“, бе казала майка й.

— Питам се как ли се държи с нея. — Седеше неподвижна, сякаш имаше намерение да прекара целия ден в колата, на безлюдния път, под мрачното, тъмнеещо небе. — Но не, той няма да причини на онази красавица — защото тя наистина беше красива, мисис Макданиъл, потънала в цветя и дантели — това, което причини на мен.

И като да се бе случило вчера, отново изпита надигащата се вълна от гняв и отчаяние.

„Да, вярно е, но никога не съм имал намерение…“

„Няма значение какви са били намеренията ти. Важното е, че го направи. И ме изостави, изпълнена с ярост, каквато не съм и подозирала, че мога да изпитам.“

Силен вятър огъваше дърветата. Тропотът на първите предупреждаващи дъждовни капки я откъсна от бурята, бушуваща в нея, и я накара да се върне на магистралата. Беше тръгнала към един магазин с намерението да си купи палто, но бе изгубила настроение за покупки, затова направи обратен завой и се отправи към къщи.

Уолтър точно се беше прибрал, когато пристигна.

— Изглеждаш зле — отбеляза той. — Радвам се, че прояви достатъчно здрав разум да се върнеш по-рано. Палто можеш да си купиш винаги.

Имаше нещо вълнуващо в заплашителното време. То задържа вниманието им още около час. Уолтър отиде да нагледа кокошките си, Лили извади свещи и притопли по-рано яденето, в случай че електричеството угаснеше. Докато вечеряха, двамата слушаха прогнозата по радиото.

Добре беше, че имат с какво да се занимават. Лили беше все още напрегната, а не искаше той да го забележи. Все пак с напредването на вечерта, когато капаците на таванския етаж започнаха да тракат, състоянието й не му убягна.

— Много си мълчалива. Да не би нещо да не е наред?

— Заради бурята е. Очакват се големи поражения. Страшно е.

— Това не ти е присъщо. Никога не съм те чувал да казваш, че си уплашена от нещо.

Не бе уплашена. Просто разстроена. Изпълнена с желание за отмъщение, осъзнавайки в същото време невъзможността да го получи. Не й се говореше за тези безполезни, грозни чувства. А и никога не ги беше споделяла с Уолтър, никога не му бе разкривала дълбочината на продължителната си връзка с Роб. Каква би била ползата? Думите обаче напираха сами.

— Не за бурята мислех, Уолтър. Днес видях Роб. — Разказа му какво се беше случило и заключи: — Как може да живее в мир със съвестта си, след като се е отнесъл по такъв начин към друго човешко същество? Освен ако не е лишен и от съвест, и от сърце.

Уолтър сгъна вестника така, че да може да се събере в кошчето за боклук, и после го изхвърли. Допускането, че го е наранила и чрез този жест той се опитва да прикрие обидата си, я накара да извика:

— Това няма нищо общо с теб! О, аз се радвам, наистина се радвам, че нещата се развиха по този начин, защото иначе нямаше да те срещна. А ти си моят живот, моят живот, Уолтър! Ти си всичко за мен! В мен заговори гневът от това, че един толкова непочтен, толкова недостоен човек ходи по земята и се радва на живота!

— Скъпа, зная, че ме обичаш. Не това ме накара да се замисля. Спомних си една история, която никога не съм ти разказвал, защото бях наясно, че дълбоко в себе си продължаваш да таиш болка и обида. Не исках да сипвам сол в раната ти, като споменавам името му — усмихна й се мрачно той.

— Вярно е, това име наистина е сол в раната — отвърна тя, чудейки се каква връзка може да има между Уолтър и Роб.

— Спомняш ли си семейство Хубърт, които се преместиха преди няколко години? Онези червенокоси момчета, които си играеха в двора, докато майка им беше в кабинета ми за преглед? Е, за тях става въпрос. Случи се, преди ние с теб да се оженим.

Той запали лулата си и се настани на обичайното си място. Тя изпита чувството, че историята, която възнамеряваше да й разкаже, при всички случаи щеше да има добър край.

— Хубърт беше фермер — започна Уолтър. — Отглеждаше крави, пилета, имаше голяма нива с царевица — обичайните неща. Гледаше и прасета. Всичко започна от тях. Малко по-нагоре покрай реката имаше мебелен завод. От време на време, когато закъсваше за пари, той ходеше да работи в него. Но ще карам накратко. Един ден разбрал, че изхвърлят в реката отровни отпадъци, и го споменал пред директора, на когото това естествено никак не харесало. Разменили няколко думи, след което Хубърт писал до властите — направо във Вашингтон, защото реката е под тяхна юрисдикция. Веднага беше изхвърлен от завода, което го вбеси. Трябва да го познаваш по-отблизо, за да можеш да си го представиш: дребен, избухлив, наивно търсещ справедливост — незначителен човек с голяма уста. Пресата, разбира се, раздуха случая. Тъй като беше обвинил работодателите си и бе назовал имена, Хубърт бе даден под съд за клевета. После го обвиниха, че неговите прасета замърсяват водата, което в известен смисъл беше вярно. Случаят ставаше все по-заплетен. Сметките му по адвокати непрекъснато нарастваха. Предполагам, че тогава охотно би зарязал всичко, но беше твърде късно. Е, нека ти разкажа края. Призоваха го в щатския съд като свидетел. По онова време фермата му беше напълно западнала, а спестените пари бяха свършили. Един господ знае какво би станало с горкия Хубърт, ако случайно един уважаван адвокат не се бе заел със защитата му — съвсем безплатно. И спечели, фермер срещу индустриалец. Давид и Голиат.

Уолтър замълча.

— И знаеш ли кой беше този адвокат?

Тя не отговори.

— Да, Макданиъл. Никога досега не съм го споменавал, но сега ти го казвам. Хубърт се прибра, изпълнен с благоговение. „Онези адвокати там печелят стотици долари само за час — каза той. — А този човек направи всичко за нищо! Ако се наложи, и в ада бих влязъл заради него!“

Отвън вятърът ревеше. В градината някакъв клон изпращя и се счупи.

— Надявам се да не е старата магнолия — обади се Уолтър. — Добре че сложих камъни на покрива на кокошарника, иначе щеше да го отнесе.

Споменаването на кокошките върна далечен спомен в паметта на Лили. Някога, много отдавна, Роб беше нарекъл петела си Наполеон, защото според него кукуригал някак си триумфално, докато тя го смяташе за доста окаян. Какви неща помни човек…

— Е, какво мислиш за това? — попита Уолтър, очаквайки някакви коментари.

— Да, това е добрата страна на Роб — отвърна тя.

Колко добре помнеше тази „добра страна“! Всичко беше много объркано. Момчето от провинцията и преуспелият адвокат. Да, много объркано. По-добре да не мисли повече за това.

Деветнадесета глава

1994 г.

Вечерта ураганът промени посоката си и връхлетя на север. Към седем часа Елън започна да се безпокои. Ръсти беше човек, на когото можеше да се разчита и никога не закъсняваше. Беше завел следобед Пен да гледа бейзболния мач. Беше съмнително дали изобщо разбира правилата на играта, но обичаше да я наблюдава. Понякога след това отиваха да вечерят в дома на Ръсти, където винаги посрещаха момчето добре. Голямото семейство беше преживяло множество беди и сътресения и вероятно, разсъждаваше Елън, това ги бе направило толкова състрадателни и мили хора. По всяка вероятност бяха седнали да се хранят по-късно.

Започна да вали, но не както обикновено — с едри предупредителни капки, а внезапно, сякаш някой бе пуснал докрай кранчето на ваната в банята. Ако това, което в момента рушеше къщи и изтръгваше от земята дървета, беше краят на бурята, в никакъв случай не й се искаше да я види в разгара й. И така беше достатъчно страшно. Дъждът обливаше прозорците и плющеше по покрива на верандата. Клоните на дърветата се прекършваха с мъчително скърцане.

В кухнята, където си притопли купичка супа, се вглеждаше с неприязън в хладния блясък на порцелана и хрома. Когато беше сама, нямаше апетит, още повече сега, след заминаването на Джули и кавгата с Роб. Тишината в къщата я потискаше.

Стана и отиде до вратата. Външното осветление беше включено, така че се виждаше цялата алея до самия път. Нямаше никого.

— Това място е като мавзолей — каза на глас.

Майката на Ръсти бе казала, че ще заведе Пен да му купи сладолед след вечеря. Техният вкъщи бил свършил, „а вие знаете какъв става, когато иска сладолед“. Да, никой друг не би могъл да знае по-добре от собствената му майка какъв става Пен! Не често, но когато се случеше…

Телефонът в библиотеката на другия край на коридора иззвъня. Елън се затича по мраморния под, подхлъзна се, едва не падна, и изруга. Апаратът продължаваше силно да звъни, сякаш предупреждаваше, че става въпрос за нещо важно.

Ръсти плачеше.

— О, мисис Макданиъл, не знам как да ви го кажа. Сигурно ще искате да ме убиете и аз не мога да ви обвиня. Не мога да открия Пен! Няма го! Избягал е!

За момент сърцето й спря. Когато най-после започна отново да бие, тя стисна в юмрук свободната си ръка.

— Успокой се, Ръсти. Къде си? Какво стана? Разкажи ми подробно.

Той хълцаше и заекваше. Тогава някой взе слушалката и заговори:

— Мисис Макданиъл? Аз съм сержант Херман от полицейското управление. Ръсти е водил сина ви към вас и по пътя са се отбили в супермаркета. Момчето е било зад него, докато е плащал на касата, така че не знае какво точно се е случило, но когато се е обърнал, него го е нямало. Както знаете, наблизо има парк с храсти. Когато пристигнахме с патрулната кола, всички го търсеха. Сигурно се крие някъде. Засега можем да ви кажем само толкова. Там ли сте, мадам?

Сърцето е толкова странен орган. Сега като че ли биеше някъде в краката й.

— Да, да, тук съм.

— Знам, че за вас това е ужасно, но не трябва да се притеснявате. Ще направим всичко възможно. Синът ви едва ли е могъл да отиде далече пеша в това време.

— Вие наясно ли сте? Знаете ли, че той е…

— Знаем, Ръсти ни каза. Освен това повечето от нас са ви виждали с него в селото. Вижте, по-добре затворете. Ще ви се обаждаме на всеки кръгъл час, може и по-често. Ще ви държим в течение.

— Благодаря ви, сержант.

Нямаше сили да стане от стола. Тогава си даде сметка, че никога досега в живота си не бе изпитвала истинска паника. Страхът и ужасът нямаха нищо общо с онова, което усещаше в момента. Седеше и се опитваше да мисли. Казваха, че когато се изгубиш, не трябва да се поддаваш на паниката. Мисли! В противен случай ще се въртиш в кръг. Но единственото, за което се сещаше, бяха смразяващите, жестоки случаи, за които непрекъснато съобщаваха в пресата и по телевизията. Пен не умееше да преценява нещата, нито знаеше как да се предпази. Въпреки че беше силен и висок почти колкото баща си, бе напълно безпомощен. И в съзнанието й нахлуха страшни видения, черни и смразяващи като вестникарски заглавия: Пен, отвлечен от някакъв перверзен тип; премазан на пътя в бурята; мятащ се в придошлата река.

Свиреп порив на вятъра разтресе стъклената стена на онова, което трябваше да се нарича „зимна градина“. Това я накара да се стегне и да изтича да види дали стените са цели. Нямаше счупено, но все някой ден щеше да се случи и дано вътре нямаше никой. Некадърният архитект бе използвал толкова стъкло, че ставаше и за аквариум.

Телефонът отново иззвъня. Този път беше майката на Ръсти.

— О, мисис Макданиъл, направо ще полудея. Съвсем сама ли сте? Ръсти ми каза, че мистър Макданиъл отсъства. Бих дошла веднага при вас, но трябва да се грижа за племенника си, докато сестра ми се върне от работа, а Ръсти и съпругът ми тръгнаха с полицията. Толкова е ужасно…

— Горкият Ръсти, той не е виновен. Не бива да се обвинява нито за миг. Пен е бягал и друг път. — Излишно беше да заемат линията. — По-добре да затваряме, в случай че някой се опита да се свърже с мен.

Отново се върна до вратата и я остави отворена. Дъждът като плътна сива пелена обграждаше къщата, отделяйки я от света.

— Той и неговите инвестиции! — извика високо, загледана в невидимия хълм, докато вятърът рязко затръшна вратата. — Защо сега не е тук?

Безсмислено беше да стоварва гнева си върху Роб. Едното нямаше нищо общо с другото. Излишно беше да го упреква, след като се намираше прекалено далеч, за да предприеме нещо. Ако, не дай бог, получи новини, които не могат да чакат до сутринта, щеше да му се обади.

Но точно сега, в тази минута, нямаше никаква представа какво да прави. Дали да не извади колата и да не тръгне сама да търси Пен? Ами ако от полицията я потърсят за някаква информация и няма кой да вдигне телефона? Да, трябваше да попита Роб. Отиде до телефона, стиснала в ръка листа с номера на хотела.

Опита се да говори спокойно:

— Мистър Макданиъл, моля.

Когато на обаждането отговори жена, тя затвори и набра отново.

— Помолих ви да ме свържете със стаята на мистър Макданиъл — каза, вече малко нетърпеливо. Когато си притеснен, не мислиш много за добрия тон.

— Точно с нея ви свързах, мадам.

Тя трепереше.

— Сигурен ли сте? Моля, опитайте отново.

Отговори същият глас, с едва сподавен смях в него.

— Търся мистър Макданиъл, но непрекъснато ми дават вашия номер. Бихте ли ми казали името си, за да мога да обясня на оператора?

— Ами аз съм мисис Макданиъл.

Смехът продължаваше да бълбука, когато затвори слушалката.

Така значи. Не мислех, че Роб ще го направи отново. Стоеше отмаляла, с ръка все още върху слушалката. Смешно, но наистина не вярвах, че ще го направи. Той ми обеща.

След минута-две чу котката да влиза. Бяха вързали на врата й звънче, за да предпазват птиците. Роб се интересуваше от птици. Но обичаше и котки. Тази я бяха купили отдавна от един магазин, когато спряха, за да се полюбуват на малките котенца. Много, много отдавна.

Не можеше да помръдне, сякаш цялата й физическа сила я беше напуснала.

Телефонът иззвъня след половин час, после след час. Нямаше никакви новини. Бурята продължаваше да бушува. Една от полицейските коли бе претърпяла авария: тежко дърво бе паднало върху нея и бе смазало тавана. Нямаше пострадали. До всички полицейски управления в щата бяха разпратени сигнали. Съветваха я да запази спокойствие. Щяха да й се обадят веднага щом научат нещо.

Часовникът удари единадесет. Внезапно Елън усети, че не може да понася нито тишината, нито разтърсващия я ужас.

— Не издържам повече — каза тя на глас.

И отново се върна при телефона. Остави го да звъни пет пъти, преди да осъзнае, че е безсмислено. Нищо не извиняваше нейната настоятелност. Точно смяташе да затвори, когато при шестото иззвъняване отсреща отговориха.

— Ало? — каза Филип.

— Елън е — започна тя със слаб глас. — Зная, че е неприлично да те будя посред нощ, но Пен го няма.

— Как така го няма? Къде е?

— Не знаем. Просто е изчезнал от някакъв супермаркет и никой не може да го открие. Прости ми. Не знам какво ме накара да ти се обадя, след като нищо не би могъл да направиш.

— Дай да говоря с Роб.

— Няма го.

— И ти си съвсем сама?

— Това няма значение. Помислих си, че… винаги толкова си се грижил за Пен, че реших, че може да имаш някаква идея.

— Запали осветлението отвън. Ще дойда колкото може по-бързо.

— О, не! Не можеш да караш в това време! От години насам не е имало такава буря. Върху едната от полицейските коли е паднало дърво, много кабели са скъсани. — Беше постъпила глупаво, като му се беше обадила. — Пък и не знаеш пътя…

Но той вече беше затворил.

Лампите отвън осветяваха алеята. Придърпа един стол до прозореца и се загледа в тъмнината. Къде, къде беше колата, която щеше да върне Пен невредим вкъщи? О, моля те, Господи! Моля те!

Мина полунощ, преди да се появи някой. Когато отвори вратата, пред нея, в проливния дъжд, застана Филип, пристегнат в жълт дъждобран.

— Някакви новини?

Елън поклати глава.

— Много мило от твоя страна, че дойде. Не трябваше. Впрочем как намери къщата?

— Минавал съм и друг път наблизо. Сега ми кажи каквото знаеш.

След като му съобщи всичко, което й бе известно, сякаш нямаше какво повече да си кажат. Допреди няколко часа беше копняла за нечия жива топлина толкова силно, че дори присъствието на котката беше добре дошло, а ето че сега пред нея стоеше човек, а тя се чувстваше неловко.

— Влажно е — каза. — Ще донеса нещо топло. Чай или кафе?

— Седни. Няма смисъл да се вживяваш толкова в ролята на домакиня, за бога.

Малкият жест на гостоприемство щеше да я разсее за малко и тя му го каза.

— Тогава предпочитам бренди. Сам ще го донеса, ако ми кажеш къде е.

— В библиотеката, на рафта до бюрото.

Мокрите му обувки изскърцаха по мраморния под. След минута се върна с бутилката и две кристални чаши. Тя се запита какво ли си е помислил за къщата.

— Ето, пийни — усмихна й се той.

— Всъщност не пия бренди. Не ми харесва.

— Но имаш нужда, Елън. Ще те отпусне.

Часовникът удари един часа. От настолната лампа към обувките на Филип пълзеше слаб лъч светлина.

— Не ме гледай в краката — каза той. — Току-що забелязах, че едната ми обувка е черна, а другата — кафява. Това трябва да ти покаже колко съм бързал.

— Ти обичаш Пен — каза тя и гласът й пресекна.

— Да — отвърна Филип и веднага добави: — Защо не си поплачеш, Елън? Ще ти олекне.

— И преди си ми го казвал, помниш ли?

Беше в деня, когато отидоха да разгледат Уитли и тя се бе зарекла да не го вижда повече. Да, точно тогава.

— Ти си толкова сдържана, толкова добре се контролираш.

— Сигурно така съм възпитана — отвърна кротко и отново се загледа в различните му обувки.

Тишината в стаята се разля като прилив. Навън вятърът и дъждът бяха започнали да отслабват. Само след няколко часа слънцето щеше да изгрее и денят щеше да заблести, нехаейки за раздиращата скръб. Както винаги, когато я беше страх, ръцете й бяха свити в юмруци.

Часовникът отброи втория час. В почти същия момент телефонът иззвъня. И двамата подскочиха.

— Аз ще се обадя — каза Филип. — Стой тук.

Не му се искаше да чуе първа новината. След толкова напразни усилия тя сигурно нямаше да е добра. Забави се доста дълго, което й се стори лоша поличба. Елън седеше, като едва успяваше да се въздържи.

Когато се върна, той я дръпна от стола и извика:

— Можеш ли да повярваш? Открили са Пен и той е добре! Добре е! Сега е с някакви добри хора в една ферма в Хедерсонвил. Те са го намерили. Ще го докарат утре сутринта. Всичко свърши, Елън!

Тя започна да плаче.

— Какво се е случило? Кои са тези хора?

Филип беше толкова развълнуван, че очите му блестяха.

— Когато онзи мъж се прибирал с камиона си към фермата, застигнал Пен на пътя. Трябва да е извървял повече от два километра в най-силната буря. Човекът решил, че е някой закъсал по пътя. Но когато го качил в камиона, видял, че… е, разбираш ме. Не знаел какво да направи. Бързал да се прибере, но не можел да остави момчето, така че го взел със себе си. Господи, все още има добри хора по света! Нахранили го, дали му сухи дрехи и го сложили да спи. След това се обадили в полицията. Останалото ти е известно.

Елън продължаваше да хлипа.

— А кой се обади сега?

— Някакъв полицай. А, името на онези хора е Рандъл. Мъжът ще пътува насам утре сутринта и ще докара Пен. Каза: „Предайте на съпругата си да не се притеснява.“

— Глупаво е да плача сега, когато всичко свърши и детето е добре.

— Не е глупаво. Съвсем нормално е.

— Толкова добри хора! Как бих могла да им се отблагодаря?

— Роб няма да повярва, като научи. Кога го очакваш?

Но в този момент тя беше в състояние да мисли само за него и за детето си. Не беше изпитала никаква болка след обаждането си в хотела на Роб, само сътресение като при токов удар. И сега я разтърси отново.

Отиде до вратата и я отвори рязко, за да влезе чист въздух. Дъждът беше спрял съвсем. От дърветата капеха едри капки. Пое си дълбоко дъх, поглъщайки жадно полъха на хладния бриз.

— Знам, знам — меко каза зад гърба й Филип. — Стигнахме до крайната точка. Сега вече Пен трябва да ви напусне.

Тъй като тя не отговори, той продължи настойчиво:

— Вече е прекалено голям, за да остане при вас, Елън. Има нужда от специален режим, от компетентни хора, които ще му осигуряват подходящи занимания. Сама разбираш, нали?

— Не е заради Пен. Подготвена съм за това. Дори го приех.

— А заради какво?

— Заради Роб. — И му разказа всичко.

Когато свърши, той обви ръка около раменете й, за да я успокои, както би го направил баща й.

— Разбирам — измърмори. — Чувстваш се така, сякаш сърцето ти е разбито.

Извръщайки се в прегръдката му, тя вдигна лице към него.

— Не, не разбираш. Страдам именно защото сърцето ми не е разбито, въпреки че трябва да е.

Двамата се гледаха един друг. Разтърсена от непреодолимо желание, тя го погледна право в очите. И никой от двамата не побърза да заговори, както правеха в миналото.

— Скъпа! — каза той.

Останаха така, притиснати един към друг. Когато възвърна способността си да говори, Филип продължи:

— Откога копнея да направя това! И през цялото време мислех, че никога няма да се случи. Когато за първи път влезе в кабинета ми — кога беше това, преди сто години? — беше облечена в бяло, а лицето и косите ти ми се сториха най-красивите, които някога съм виждал.

Тя усещаше ударите на сърцето му и нещо заседна в гърлото й.

— Не водех Пен при теб, стоях настрана, защото ми беше много трудно.

— А аз ти назначавах повече консултации, отколкото беше необходимо, защото трябваше да те виждам. Веднъж дори дойдох дотук. Ето откъде знам пътя. Спрях, преборих се със себе си и си отидох.

— О, скъпи, какво ще правим сега?

— Не знам.

Вятърът сипеше дъждовните капки от подгизналите дървета. Влязоха вътре. Вратата на омразната й къща хлопна след тях. Седнаха един до друг на дивана.

— Не е необходимо да говорим за чувствата си — каза той. — И двамата сме наясно с тях. Ще кажа само, че решението зависи от теб.

— Страхувам се от толкова много неща. Че ще превърна живота си, живота на всички ни в хаос.

— Няма да те карам да напускаш Роб, въпреки всичко, което ти е причинил. Никога не бих отнел жената на друг мъж. Това се случва често, винаги се е случвало, но е мръсна работа.

— Толкова съм нещастна — прошепна тя.

— Елън, това ми е известно много отдавна.

— Струва ми се, че знаеш всичко за мен.

Той се усмихна тъжно.

— Е, макар и по малко странен начин, ние сме заедно от доста години, нали?

— Да, да, познаваме се. — Тя започна да разсъждава на глас: — Той не е онзи Роб, за когото се омъжих. Възможно е аз също да не съм онази Елън, за която той се ожени, макар че не вярвам. Каквато и да съм — добра или лоша, — аз съм си онова, което винаги съм била. Но всичко помежду ни си отиде. Не исках да се случи, но ето че стана. И те обичам, Филип. Това е цялата история.

— Не съвсем. Всяка история трябва да има някакъв край.

Стояха един до друг като в сън. Часовникът тиктакаше.

Звънчето на котката иззвъня, когато влезе в стаята, погледна ги и се изтегна на пода.

— Нямах представа, че имате котка — отбеляза Филип.

„Също като мен, помисли си тя, и той не знае какво да каже. Долавя въпросите дори зад мълчанието. Те висят във въздуха, видими като надписи на стените, стига, разбира се, да имаш куража да ги прочетеш.“

И каза рязко:

— Джули има съквартирантка, много приятно и умно момиче. Запознах се с нея. Миналата седмица научила, че родителите й се развеждат. Сега напуска колежа. Решението естествено е неправилно, но тя е съкрушена. И не друг, а собствените й родители й причиняват това.

— В практиката си доста често съм се сблъсквал с такива случаи.

— Джули обожава Роб. С него е по-близка, отколкото с мен.

Той галеше косата й. Някъде дълбоко в нея се надигна неустоим копнеж.

— Бих искала да останеш с мен цялата нощ. Искам да спя с теб.

— Елън, скъпа… Елън, не тук. Не и в дома на Роб. Не и преди той да разбере.

— Да разбере? И докъде ще ни доведе това?

— Дотук. Направихме първата важна крачка. Сега поне сме наясно със себе си. Следващата трябва да я направиш сама. Някой ден отговорът ще проблесне в съзнанието ти и тогава ще разбереш как трябва да постъпиш.

— И ти ще чакаш този момент?

— Ще чакам.

Целуна устните й, ръцете, влажните очи. Седяха притиснати един към друг, докато часовникът удари три. После той стана, взе дъждобрана си и си тръгна.

— Да се надяваме — изхлипа мисис Върнън, — че заедно някак си ще го преживеем.

„Като че ли сега сме заедно“, мислено отбеляза Елън, докато се връщаха у дома от Уитли. Денят се бе оказал дори по-тежък, отколкото бяха очаквали, защото Роб беше настоял Филип да им направи услуга, като ги придружи.

— Иска ми се да не му се обаждаш, Роб.

— Не виждаш ли, че съм изтощен? Имам стотици проблеми.

— И аз съм изтощена. Тук не беше много спокойно. Не виждам за какво изобщо ни е Филип. Не го искам с нас.

— Достатъчно — сряза я той. — Ще му позвъня. Той беше много добър с Пен.

Не беше казала за посещението на Филип в къщата и докато седеше на задната седалка със сина си, изчака да види дали той ще го спомене. Но Филип не го направи. Двамата почти не се бяха погледнали. Досещаше се, че се чувства също толкова неудобно в колата заедно с Роб, и беше доволна, че не вижда нищо друго, освен тила му. Мъжете разговаряха почти през целия път. Нямаше представа за какво, защото съзнанието й плуваше в мъгла.

Двама полицаи бяха довели Пен вкъщи. Милата жена сигурно бе изпрала и изгладила подгизналите му дрехи. Сигурно му бе приготвила и солидна закуска, защото не беше гладен, въпреки че мисис Върнън се суетеше около палачинките със сладко от боровинки и всичко друго, което той обичаше.

— Повозих се в онази синя кола. Радиото беше пуснато през цялото време. Беше много приятно.

Няколкото подобни забележки бяха единственият коментар за приключението му, така че най-вероятно и драматичното преместване от къщи нямаше да има за него голямо значение.

Седяха с него на дивана, когато му казаха за прекрасното място, наречено Уитли.

— Там има плувен басейн — каза Роб — и ще можеш да се къпеш всеки ден.

— С топката?

Баща му го погледна с недоумение, но Елън знаеше, че има предвид надуваемата плажна топка. Еди му я беше подарил доста отдавна, но никога не я бяха използвали. Седеше в един ъгъл на стаята му, защото обичаше да я гледа.

— Да, с твоята топка — успокои го тя тихо.

— И телевизора?

— Те имат телевизор.

— И Ръсти ли ще дойде?

— Ще взимаме Ръсти с нас, когато идваме да те виждаме.

Пен като че ли се замисли.

— Не, не Ръсти — реши той. — Джули.

— Да, да, Джули.

Не трябва да плача, мълчаливо си каза Елън. Не трябва.

И забеляза, че Роб, стиснал здраво устни, се взира над рамото на Пен към най-отдалечения прозорец.

Дали някога други родители, на друго място и по друго време бяха преживявали подобна болка? Да, бяха преживявали, преживяваха и някак си успяваха да съберат сили и да я преодолеят. Поне Пен не се съпротивляваше. От капризно дете, което не понасяше и най-лекото отклонение от вече установения порядък, той се бе превърнал в приветлив, малко муден младеж, приемащ живота с удивителна лекота. За което трябваше да бъдат много, много благодарни. Все пак това беше денят, който щеше да остане в паметта им като ден на раздялата им с него — не толкова непоносим като деня на погребение, но почти толкова тежък.

Когато пристигнаха в Уитли, той бе обзет от спокойна апатия. Стисна всички подадени му ръце, съобщи името си и поведе разговор с характерните си кратки изречения. Беше вече обяд, така че седна да се наслади на храната с обичайния добър апетит. После следваха игри, което според Филип беше най-подходящото време да го оставят.

Един от учителите го придружи до мястото, където трябваше да се сбогуват. Чист и спретнат, както винаги, Пен се усмихваше на тримата, които представляваха по-голямата част от неговия мъничък свят. Нямаше ги само мисис Върнън и Джули. Елън мислено отбеляза, че колкото и да обичаше сестра си и да вървеше винаги подир нея, отсъствието й не му направи особено впечатление. Но все пак бе попитал за нея…

„Най-вероятно, продължаваха мислите й, нито един от нас няма да му липсва. Хората тук бяха много мили. Още повече че Филип беше гарантирал за тях.“

Застанала пред сина си, тя си припомни колко красиво бебе беше — по-хубав и от Джули. Дори сега невинното му лице излъчваше малко странен чар. Искаше й се да го прегърне, но това винаги го бе дразнило, затова, със заседнала в гърлото болезнена буца, която така и не успяваше да преглътне, само го потупа по рамото.

— Довиждане, Пен. Бъди добро момче. Ние скоро ще се върнем.

Роб му даде един шоколад.

— Остави си го за след вечеря — каза сподавено и се извърна, за да скрие очите си.

— Довиждане, Филип — подвикна Пен, щом тръгнаха към колата. Всичко беше свършило.

„Тази вечер ще трябва да се държим един за друг, мислеше Елън, сякаш между нас няма никакви неизяснени неща.“ По време на вечерята седяха мълчаливо, докато мисис Върнън, очевидно опитвайки се да разведри обстановката, търсеше добрата страна в ситуацията.

— Той много ще липсва на всички ни. Много. Но така е по-добре за него, а и честно казано, за всички нас.

Тя обаче не знаеше за неизяснените неща… Дори Роб не беше докрай наясно. Несъмнено той очакваше тя да се нахвърли върху него заради онази „мисис Макданиъл“, която бе вдигнала телефона.

Като да я беше очаквал, той вдигна поглед от бюрото си, щом тя влезе в кабинета му.

— Да се разберем накратко. Нека да пестим малкото ни останала енергия. Аз наруших обещанието си. Но този път не беше като миналия. Ни най-малко. Държа да ти го кажа. Нито знам, нито искам да знам името й. Поддадох се на някакъв лудешки импулс. Не знам дали това променя нещата за теб. Надявам се да е така и ужасно съжалявам. Какво друго бих могъл да кажа?

— С това май изчерпа въпроса. Но се учудвам, че говориш така. Обикновено не си толкова лаконичен.

— Елън… Просто съм много уморен.

Наистина изглеждаше ужасно. Тъмните кръгове под очите му го състаряваха неимоверно и за момент тя бе обзета от съчувствие.

— Добре. Както каза, случва се.

Тя го беше объркала. Беше очаквал, че както първия път тя ще вдигне голям скандал.

— Държиш се така, като че ли това не означава нищо за теб — отбеляза той, сякаш беше потърпевшата страна.

— А ти какво очакваш? Не мога да те спра. Или трябваше да се разкрещя и да започна да плача? Това време мина отдавна.

— Най-странното е, че мъжете го правят през цялото време. Не казвам, че е правилно, но го правят — каза Роб, сякаш надсмивайки се над себе си. — И поне докато съпругите им не узнаят, нещата вървят нормално и всички са щастливи.

— Не би могъл да знаеш кой е щастлив и кой не. Убедена съм, че ние с теб изглеждаме щастливи. А колко сме се отчуждили все пак! Става толкова постепенно, че дори не си даваш сметка колко наистина.

— Не си давам сметка ли? Та ти се караш с мен години наред. За абсолютно всичко. Оспорваш всяка моя стъпка. Презираш хората, които харесвам. Направи огромен проблем от тази къща и…

Тук Елън трябваше да го прекъсне:

— От момента, в който се нанесохме тук, до спора ни миналата вечер не съм споменавала и дума за къщата.

— А и не беше необходимо. Да, ти се усмихваше, върна се отново към работата си, което беше чудесно. Но аз непрекъснато усещах настроението ти. — Той повиши глас. Досега нямаше представа колко много недоволство се беше натрупало в него. — Напуснах летището в такова състояние, че е цяло чудо дето не изхвръкнах от пътя. И не само защото Джули си замина.

— Не, беше заради онази земя там — махна тя с ръка към прозореца, зад който вече се спускаше мек здрач.

— Не е необходимо да се притесняваш повече за земята. Няма да я купувам.

— Разумно решение — каза тя тихо.

— Не, не аз го взех. Стечение на обстоятелствата. Ураганът. Образува се свлачище на един от строежите близо до Гълф. Почти целият хълм се свлече върху нас. — Той стана и закрачи нервно из малката стая. — Сигурно ще анулират някои от договорите за отдаване под наем, ако не и всички.

Ръката му се плъзна по бюрото и събори моливника. Имаше нещо патетично във вида му, когато коленичи да събере моливите и химикалките.

— Струпа ти се прекалено много наведнъж — отбеляза тя. — Пен, онази дама в хотела, а сега и това. Защо не отидеш да се поразходиш? След това винаги се чувстваш по-добре. Ще поговорим по-късно.

След като той излезе, тя поостана още малко, погълната от самота. Силният глас на Пен вече не се чуваше. Телевизорът на мисис Върнън беше в другия край на къщата. Стана и отиде в библиотеката, където книгите придаваха топлота и уют на атмосферата. За момент й хрумна да се обади на Филип, но реши, че времето не е подходящо, затова позвъни на Джули, за да й разкаже как е минал денят.

— Сутринта не се въздържах и малко си поплаках — каза й дъщеря й. — Горкичкият Пен! Но сега, след като размислих, виждам, че така е по-добре и за него, и за всички нас.

— Говориш също като мисис Върнън.

— В това няма нищо лошо. Знам колко ви е трудно на двамата с татко. И съм доволна, че се имате един друг. Често си мисля за вас, особено след онова, което се случи на съквартирантката ми.

Милата Джули. Добрата, щастлива, наивна Джули. Какво би могла да й каже собствената й майка, освен да я разпита за вестника на колежа и новото й зимно палто? След това си казаха довиждане и Елън, все още държейки слушалката, обви с ръце пулсиращата си от болка глава.

Гласът на Роб я накара да се изправи. Той влезе в стаята шумно, стиснал някаква хартия.

— Какво прави това в гардероба с палтата?

Беше плик, адресиран до Филип Лоусън. Най-вероятно беше телефонна сметка. На задната му страна припряно беше надраскан адресът на семейство Макданиъл.

Опитваше се да мисли. Сигурно го беше изпуснал, когато бе отишъл да закачи дъждобрана си. Роб бе застанал пред нея в очакване. Никога досега не й се беше струвал толкова висок.

— Ами нямам представа.

— Нямаш представа? Нямаш представа, че е идвал у дома?

— Исках да кажа… Да, беше тук. Нали ти казах? Но не знаех за плика.

Правеше се на глупачка. От какво се страхуваше. Рано или късно той щеше да узнае. Трябваше да узнае.

— Не си ми казвала, Елън. Кога е идвал? И защо е тази потайност?

Тя се изправи. Когато беше права, поне не се извисяваше над нея така заплашително.

— Обадих му се да го помоля за помощ, когато Пен избяга. Теб те нямаше. — Мислите й постепенно придобиваха форма. — Забавляваше се, когато ти се обадих и онази… онази жена вдигна телефона.

— Не смесвай нещата. Онова няма нищо общо. Трябва да съм бил под душа, а после никой не ми каза, че си звъняла. Иначе щях веднага да ти се обадя. Но поне си признах какво съм правил и ти се извиних. Съветвам и теб да ми кажеш истината.

— Казах ти…

— Обясни ми най-подробно — за Ръсти, за майка му и за полицията, но изобщо не спомена името на Филип Лоусън. Искам да знам защо. Още по-странно е, че никой от вас не ми каза по време на пътуването до Уитли и обратно.

— Не стана въпрос, защото не беше важно. Не че помощта му не беше от значение… Нямам предвид, че… — Елън отново се обърка. — Престани да ми крещиш.

— Много добре. Но недей да ме правиш на глупак. Ти ми се сърдеше, и — длъжен съм да призная — с право, защото наистина те унижих, като излъгах. Но това е далеч по-лошо. Обидно е, че е станало тук, в собствения ми дом.

— Нищо не се е случило — извика тя. — Нищо, уверявам те!

— Не ти вярвам. Вашата потайност ви издаде. Аз не съм глупак, Елън. Прекарали сте нощта заедно тук.

Как се осмеляваше! Този самодоволен мъж, който открито признаваше прегрешението си и й поднасяше извинение, очаквайки тя да го приеме безрезервно, сякаш прощава на непослушно дете… Тя побесня.

— Дори да съм го направила, което не е вярно, каква е разликата между теб и мен?

— Огромна, и ти го знаеш много добре.

— И защо? Само защото ти си мъж, а аз не?

— Защото не би го направила без любов.

— Вярно е.

— Виждаш ли колко добре те познавам.

Как би могла да възрази? Наистина я познаваше доста преди Филип.

— В такъв случай трябва да знаеш, че казвам истината.

— Тогава я кажи. Какво правихте тук онази нощ?

— Очаквахме новини за Пен. Разговаряхме, в повечето от времето просто седяхме и мълчахме.

Роб изучаваше лицето й. Отбягвайки погледа му, тя си играеше с разноцветните камъчета на гривната си. „Ние се приближаваме към криза, мислеше си Елън. Какво ще правим?“ Като в някакъв кошмар спомените я върнаха в онзи далечен следобед в мизерната студентска квартира на Роб, към един друг любовен триъгълник, изискващ отговор на същия въпрос: Какво ще правим?

Очите й се напълниха със сълзи. Той наблюдаваше как ги изтрива и пъха книжната салфетка обратно в джоба си, преди да заговори отново:

— Може би си влюбена в него. Защо иначе са тези сълзи?

Какво да му каже? Сигурно това беше кръстопътят, на който трябваше да реши накъде да поеме. Да избере.

Роб чакаше, потропвайки с пръсти по облегалката на стола.

„Не искам да го нараня, мислеше тя, наистина не искам, въпреки че си го заслужава. Колко по-лесно би било да продължаваме да живеем цивилизовано — аз с моята работа, той с неговата, и всеки от нас да си има личен живот! Как бих могла, независимо от всичко, да скъсам връзката помежду ни?“ Това е смъртта, смъртта на една любов.

— Всяка секунда, в която отлагаш отговора, е сама по себе си отговор, Елън.

Тя повдигна вежди и каза просто:

— Да, влюбена съм във Филип.

— Разбирам. И кога за първи път откри този потресаващ факт?

Устните му бяха така здраво стиснати, че представляваха само тънка линия върху лицето му. Искаше й се да избяга от стаята, да сложи край на този сблъсък, но остана изправена пред него и отговори:

— Сега си давам сметка, че всичко е започнало доста преди да го осъзная. След като разбрах, се опитах да се преборя с чувствата си. Но те се засилваха. И от двете страни.

— Ти си мръсница! — извика той. Той, който толкова внимателно подбираше думите си.

— Не го мислиш, Роб. Мръсници са онези жени, с които се влачиш по време на пътуванията си.

— Ти, майката на Джули!

— Не е необходимо тя да узнае. Освен ако не й кажеш, което те умолявам да не правиш.

— Толкова ли се срамуваш от себе си?

— Изобщо не се срамувам. Просто бих направила всичко, за да я предпазя. Разривът между нас ще й се отрази ужасно, а тя не го заслужава. Никое дете не го заслужава.

— И как според теб ще го скрием, щом ще отидеш при своя герой?

— Нямам такива намерения.

— Наистина ли смяташ, че ще остана с теб в тази къща?

— Защо не? Аз останах, след като ме излъга. О, знам, ти казваш, че е различно. Но аз не го възприемам.

Гневът му беше затихнал. Може би беше прекалено силен, за да продължи по-дълго, и след избухването се беше изпарил, оставяйки го напълно изцеден. Изглеждаше по-скоро като болен, отпуснат върху стола, сякаш имаше нужда от опора. Дори да не му беше сторила нищо друго, в този момент тя бе смазала гордостта му — гордост, толкова крехка, че дори несправедливите упреци на Уилсън Грант можеха да я сломят. Не искаше да му причинява тази болка, но както сам казваше, някои неща просто се случваха.

— Да не би да полудявам? — каза той като че ли на себе си. — Възможно ли е да сме сбъркали в преценката си един за друг? Дали нямаше да бъде по-добре, ако…

— Какво? Ако беше останал с Лили?

— Ами… — Последва дълга пауза, преди да продължи: — Ами да.

Голямата стая беше почти тъмна, изпълнена с тягостна тъга. И тя видя, че яростта, която допреди половин час бе в състояние да ги доведе до бой — ако и двамата не бяха толкова възпитани, — беше изчезнала, превръщайки се в отчаяно примирение.

— Бедната Джули! — извика Елън.

Роб се изправи.

— Не, не, невъзможно е. Досега сме живели по този начин, следователно можем да продължим. Ти си имаш своята работа, аз — моята. Когато Джули си идва у дома, всеки ще играе ролята си. А докато я няма, всеки би могъл да прекарва колкото си иска време навън. — И с бегла, крива усмивка заключи: — Лесно ще го уредим.

— Не искам да те гоня от собствения ти дом.

— Отникъде не ме гониш. Няма да се налага да се виждаме, ако не искаме. Предимството на голямата къща.

— О, Роб, хайде да не се мразим! Да не правим нещата толкова грозни!

— Искаш да кажеш, по-грозни, отколкото вече са. Доста е трудно, но имаш думата ми, Елън.

Той тръгна надолу. Скована от преживения шок, тя остана права, заслушана в стъпките му. После побърза да изнесе нещата си от общата им спалня.

Елън не работи в продължение на цяла седмица. Моливите и хартията лежаха пред нея на бюрото, но не можеше да изцеди нито една идея от изтормозеното си съзнание. Опитваше се да възстанови случилото се в последните няколко дни, но усилията я изтощаваха и още повече я объркваха. Нещата се сливаха и я отвеждаха назад и все по-назад и като че ли спираха до момента, в който се бе родил Пен. Преди това в спомените й нямаше нищо друго, освен слънце и цветя, което й се струваше прекалено просто, за да е истина.

Късно една сутрин най-после се предаде и отиде до града. Направи някои покупки, порови се из романите в една книжарница и тръгна да се поразходи. Мина зад ъгъла, пое покрай църквата. Тук като че ли по всяко време имаше сватба или погребение — не бяха ли стояли веднъж двамата с Роб, за да наблюдават как млада двойка тича под дъжд от оризови зърна? Сега, без определена причина, поддавайки се на някакъв импулс, изчака опечалените да се разотидат, влезе в празната сграда и седна, за да се наслади на тишината. Може би спокойствието на това място щеше да й донесе утеха.

Но светлината, процеждаща се през цветните стъкла, беше наситена с тъга. Милиони прашинки се носеха из въздуха и се сипеха върху пода, седалките, ръцете и раменете. Възрастна жена бе коленичила и се молеше. Забравен погребален букет лежеше стъпкан на земята. Въздухът беше натежал от болка и скръб.

Внезапно у нея се надигна друг импулс, съвсем различен от първия. Какво прави тя тук, затънала в печал? Една жена, която бе влюбена и обичаше? Изправи се и бързо тръгна към изхода.

Спря на най-горното стъпало и огледа улицата. Покрай нея трещяха камиони, натоварени с най-различни стоки — обувки, вестници, плодове, техника. Едно момче подсвирна, пъхнало два пръста в устата си. Някакво куче вдигна крак до уличната лампа, възпълен човек спря да си запали цигара. Това беше животът! Животът! И за първи път от много дни насам усети забравената му сила.

В чантата си бе пъхнала плика с адреса. Много вероятно беше да си е у дома или поне щеше да се прибере скоро. Не знаеше къде точно живее, но винаги си бе представяла апартамента с трите малки стаи, отрупани с книги, и двете котета, заспали в кошницата. Затова се изненада, когато видя къща с неголям двор, няколко лехи с рози и голямо куче. То беше кротко и приятелски настроено, но все пак се разлая, както и се очакваше от него, и не спря, докато Филип не се показа на вратата.

— Всичко свърши — каза тя. — Мога да идвам и да си отивам, когато пожелая, без от това някой да страда. А ти каза, че ще чакаш.

— Боже мой! — Той протегна ръце. — Влизай.

Двадесета глава

1996 г.

От мястото, където беше застанала, се виждаха двете малки стаи и кухнята с размери на килер.

— Не е лошо — отбеляза Елън.

— Ако не друго, поне е доста колоритно — каза Джули. — Евтините килими и диванът, голямото старинно бюро на дядо — споменах ли ти, че се наложи да свалим вратата, за да го внесем? — модерният шезлонг, който си купих с парите за рождения ми ден, и красивият ти чаен сервиз, в който сега ще ти сервирам чая. Не трябваше да ми го даваш. Прекалено е скъп за обстановката. — Джули се разсмя. — Представяш ли си ме да сервирам следобеден чай!

— Струва ми се, че това е много приятен ритуал, въпреки че самата аз нямам време да го изпълнявам. Не забравяй, че и аз сега съм работещо момиче.

— Да забравя? След една успешна книга и друга, която предстои да излезе? Много се гордея с теб, мамо. Винаги съм се гордяла.

— В такъв случай ние сме една малка компания, обзета от възторг, защото аз също много се гордея с теб. На всички разправям, че дъщеря ми е репортерка.

Джули направи гримаса.

— Само светски новини. Мисис еди-коя си даде благотворителна вечеря за еди-коя си благотворителна фондация. Но ми обещаха да се пробвам в литературните среди, а това си е сериозен шанс. Надявам се да успея да се докажа, след като се дипломирам. Стига толкова за работа. Хайде да преместим малката масичка до прозореца. Срещу офиса има голяма пекарна и аз купих малко кифлички.

— Звучи съвсем по английски.

— Андрю много ги обича. Казвала ли съм ти, че е живял в Англия.

— Зная само, че е от някакъв малък град близо до Гълф.

— Да, но след като починал баща му, майка му се омъжила за англичанин. Бил е на петнадесет, когато са се преместили в Англия. Но той винаги е искал да се върне. Извадил е голям късмет, като са му предложили работата във вестника. Какви са твоите впечатления, мамо?

— Искам да чуя нещо повече за него.

„Когато те помолят да разкажеш за човек, който ти е толкова скъп, започва да ти се струва, че можеш да кажеш хиляди неща, помисли си Джули. А именно поради факта, че знаеш толкова много, се чудиш как да започнеш. Освен тривиалните неща, които важат за всеки един, какво друго? Че играе великолепно тенис, обича музиката, животните и хубавата храна? Че е невероятно нежен и внимателен любовник? Че е много интелигентен и няма да остане в ролята на вечния асистент на известен репортер?“

— Има невероятно чувство за хумор — каза тя. — Обича старите комедии, в които героите се подхлъзват на кора от банан или се замерват с торти. Ходим по увеселителните паркове и се държим като хлапаци.

— Това не е много характерно за теб.

— Вече е. Аз израснах в много сериозна среда, мамо.

— Вярно е. — Майка й разбъркваше чая си.

Тя изглеждаше замислена, дори притеснена, и Джули бързо додаде:

— Не ме разбирай погрешно. Не бях нещастно дете. Съвсем не! Просто приемах живота прекалено сериозно, защото двамата с татко бяхте такива. Пък и още сте.

— Да — каза Елън пак и замълча за момент. — Омъжих се много млада, веднага след колежа. Никога не съм имала свой апартамент като теб. Никога не съм работила. Така и не стигнах до университета.

— Наистина ли долавям съжаление в думите ти?

— Не, не, само обяснявам разликата.

А разликата наистина беше голяма. Беше само няколко месеца по-голяма от дъщеря си, когато, облечена във венчална рокля с дантелен волан, я снимаха за голямата снимка, поставена на пианото у дома. Година по-късно стана майка. После се беше появил Пен… А и сега беше толкова красива, както тогава в бялата дреха.

— Значи той работи за Руфъс Макс? — каза тя. — Никога не пропускам статиите му. Понякога ми се струва, че няма голяма разлика между разследващите репортери и детективите.

— О, нямаш представа какви неща знае! Много ми се иска да го запозная с татко. Ще бъде очарован. И двамата са книжни плъхове. Андрю харчи всичките си пари за книги. Разхвърлял ги е по пода, върху столовете и леглото, навсякъде, с изключение на печката.

— Защо не ги поканиш някой следобед на чай и кифлички?

— Какво? Да ги измъкна следобед? Ще ми се наложи да ги вържа. Самата аз едва успях да си осигуря няколко свободни часа. Мислех си, че би било чудесно да дойдем на вечеря някоя събота. Андрю все още живее в студентската си квартира наблизо и кара само на спагети и зеленчукова супа. Понякога, когато се почувства по-богат, си позволява да изяде един хамбургер в закусвалнята на ъгъла. И с мен не е по-различно, така че започнах да изпитвам носталгия по гозбите на мисис Върнън.

Елън се засмя.

— Не по моите значи?

— О, мамо, не твоите. Бяха доста питателни наистина, но това е единственото, което мога да кажа за тях.

Елън изглеждаше замислена.

— Знаеш ли — каза тя накрая, — струва ми се, че наистина трябва да доведеш Андрю на вечеря. Мисис Върнън сигурно изгаря от нетърпение да се запознае с приятеля ти. Споменах ли ти, че е ходила при Пен миналата седмица? Прекарали са много добре и тя си дойде доволна, защото се чувства щастлив там.

— Някой ден ще отидем отново с Андрю. Още първия път, когато му говорих за него, беше много заинтригуван.

Беше играл с Пен на дама. Докато наблюдаваше двамата мъже с немного голяма разлика във възрастта, тя беше поразена не толкова от разликата помежду им, колкото от приликата между хората изобщо, от любезното внимание на брат си и неизчерпаемото търпение на приятеля си.

И сега, както тогава, именно това търпение й припомни за един друг човек.

— Защо вече не се срещаме с Филип? Не мога да повярвам, че не съм го виждала, откакто се преместихме в новата къща.

— Говоря с него от време на време. Обажда ни се да ни уведоми, когато посещава Пен.

— Той беше изключително мил с него. Наистина трябва да се срещнем.

— Времето е проблем за всички ни. А и баща ти е винаги зает.

Думите й имаха някакво ново, странно звучене, което Джули не бе забелязвала преди.

— Мамо, защо говориш за него като за „баща ти“? Винаги преди си казвала „татко“.

— Така ли? Не съм се замисляла.

Имаше някаква промяна в поведението на майка й; толкова неуловима, че Джули не можеше да я определи. Елън Макданиъл беше все така самоуверена, енергична и внимателна. Поне по отношение на дъщеря си тя демонстрираше жив интерес, както винаги, но Джули усещаше някаква отчужденост, нещо скрито зад спокойната й фасада. Внезапно й хрумна едно предположение.

— Да не би татко да има финансови проблеми?

Придавайки си изненадан вид, Елън побърза да отрече.

— Даже и да има, не ги е споделял с мен.

— Стори ми се много унил, когато се наложи да продаде конете. И аз преживявах същото. Милейди си беше моят кон и толкова ми липсва.

— Е, вече не живееш у дома, за да я яздиш. Не се притеснявай, попаднаха в добри ръце.

— Чудно — продължи Джули. — Когато бях малка и току-що се бяхме нанесли в новата къща, ми се струваше естествено, че ще остана да живея там винаги.

— Това беше преди шест години и ти съвсем не беше малка — поправи я с обич Елън.

— Много неща могат да се случат за шест години. А сега татко иска да я продаде — и това е много тъжно.

— Не чак толкова. Най-лошото е, че няма купувачи. Прилича на изоставен слон.

Думите, колкото и неутрални да бяха, накараха Джули да потръпне. Все едно някой, влязъл неусетно отвън, постави ледена ръка върху затопленото й рамо. Прекрасните дни на детството, когато двамата с баща й яздеха на воля и обсъждаха всички житейски проблеми, бяха отминали безвъзвратно. Неизменните промени на времето.

— Е — каза тя бързо, за да се отърси от обзелото я настроение, — какво става с вечерята в онзи „изоставен слон“? Поканени ли сме?

— Разбира се. Само определи деня.

— Беше много приятен ден. Истински семеен празник — отбеляза Андрю, когато се прибираха.

— Радвам се, че ти хареса. Цели пет часа, прекарани с родителите на някой друг, могат да бъдат досадни до смърт.

— Досадни? С баща ти? Наистина ли не си даваш сметка, че доста момчета от моята среда биха дали седмичната си заплата, за да бъдат там, където бях днес?

След като Джули призна, че не си дава сметка, той продължи:

— А майка ти е очарователна. Изглеждате по-скоро като сестри.

Това беше добро и успокояващо начало. Джули бе доволна. Приятелят й се бе чувствал комфортно, а баща й се бе държал непринудено.

— И той е от провинцията като мен, нали? Още едно „фермерско момче“?

Не че очакваше нещо особено от Андрю. Истината беше, че въобще не мислеше за женитба, още по-малко — преди да намери своето място в живота. Но човек никога не знаеше какво може да стане — той беше най-близко до представите за истинска любов от всичките й досегашни връзки. А междувременно й стигаше, че се чувства добре с него.

Тъй като беше събота, изобщо не стана въпрос дали ще прекарат нощта заедно. В неделната сутрин не се налагаше да тичат по задачи. В кухнята кипяха приготовления за обилната закуска, след която най-вероятно щяха да се върнат в леглото.

Сега бельото беше сменено и върху нощното шкафче имаше уханен малък букет, подобен на онези, без които Елън никога не оставяше къщата.

— Розови чаршафи! — възкликна Андрю и вдигна ръце в престорен ужас. — Никога не съм спал на розови чаршафи.

— Подарък от мама. Тя е много романтична, за разлика от мен.

— О, по отношение на романтиката се справяш много добре, както впрочем с доста други неща. Казвал ли съм ти го преди?

— Да, но няма да ми е неприятно да го чуя отново.

— По-добре да ти го покажа.

— А да си сложа ли черна нощница като фатална жена?

— Не си струва да си правиш труда, щом като така или иначе ще трябва да я свалиш веднага.

Андрю спеше с лека усмивка на уста и въпреки че почти никога не си спомняше сънищата си, тя беше сигурна, че съответстват на оптимистичната му природа, която във всичко откриваше повод за смях. Той винаги заспиваше веднага, което често се случваше и с нея. Но не и тази вечер. В мислите си отново преживяваше вълненията от деня, колкото и приятно да бе преминал. Тревогите й приличаха на камъчета сред ситен, гладък пясък.

Мисис Върнън, Бог да я благослови, им беше приготвила великолепна вечеря. От богатия си опит баща й бе избрал няколко забавни случки от адвокатската практика. По настояване на Андрю майка й му бе показала скиците за новата си книга — забавна история за кученце, изгубило се сред гората, населена от зайци, бобри и миещи се мечки. Под секрет, разбира се, им бе доверила, че всъщност е рисувала комични епизоди от живота на обществото, адаптирайки ги към детското възприятие. Андрю им бе разказал за Англия. Всичко беше много по-приятно, отколкото би могла да желае. Но имаше и тревожни моменти…

Всичко започна с котката. Кой знае защо, животното внезапно бе започнало да й липсва.

— Вече не живее с нас — отговори й майка й.

— Защо? Да не би да е умряла и да не искаш да ми кажеш?

— Не, дадохме да я гледат другаде. Не се задържаме вкъщи достатъчно дълго, за да се грижим за нея. Ето, на мен ми се наложи да пътувам до Ню Йорк миналата седмица, а баща ти е доста зает човек и на него не може да се разчита. За нея беше най-добре да отиде в някое семейство с деца, в което ще й отделят повече време и внимание… Е, това е причината. Много ми е мъчно за нея. Но трябваше.

Обяснението беше излишно дълго и подробно и звучеше някак като извинение. Впрочем къде ходеше майка й през деня? А и баща й никога не прекарваше навън повече от необходимото. Следваше странната забележка за статуята в парка. Джули разказваше за първата си среща с Андрю, когато и двамата се въртяха около паметника в търсене на място, където да изядат обяда си.

И беше казала:

— Това е вашето място от времето, когато татко те е ухажвал, нали, мамо? Така ли се казваше?

— Да, по времето на Джордж Вашингтон — бе отговорила Елън, но някак рязко.

— Е, както и да е. Но става въпрос за същия паметник и за същата пейка, нали?

— Не си спомням — каза баща й.

Сега този отговор й се стори неестествено лаконичен. Та нали той винаги се бе шегувал по повод на паметника? Странно. Много странно.

Дали нещо не беше наред? Те винаги бяха толкова откровени помежду си. Родителите й се отнасяха с нея като с възрастен човек, много преди да беше пораснала достатъчно.

Имаше още нещо, за което би желала да попита Андрю и би го попитала, ако той не беше заспал толкова дълбоко. Бяха обсъждали работата му при Руфъс Макс. Баща й очевидно много се интересуваше от него и момчето бе споделило какъв късмет е извадило, попадайки там.

— Всеки ден излиза нещо ново. Нещата непрекъснато се менят. Четохте ли намеците, които се правеха по адрес на Данфорт Банк?

— Да, струва ми се — беше отговорил Роб.

— Е, там се мъти нещо голямо, макар още да не съм наясно какво. То е същото като в последните часове или дори минути, когато започват да падат първите капки, после се показва за малко слънцето, следват отново капки, докато се разрази истинската буря.

Ако човек имаше верен усет, на това място трябваше да наостри слух.

— Буря? Какво имаш предвид?

— Може би думата „октопод“ е по-сполучливо сравнение. С пипала, които могат да достигнат навсякъде. Дано не греша, но съм почти сигурен, че до няколко месеца ще публикуваме цялата история.

— Да се надяваме, че грешиш — бе казал Роб. — Светът и без това си има достатъчно грижи. — След което, с обичайната си лекота, бе променил разговора.

На Джули й се стори, че си спомня името на банката, както и някакъв човек на име Девлин, когото майка й не харесваше. Така че сега, посред нощ, тревожни мисли изпълниха стаята. Бяха смътни и все още безформени, но зад стиснатите й очи те започнаха да придобиват цвят, макар и все още прекалено блед, защото Джули бе от хората, които оцветяват всичко.

Двадесет и първа глава

1996 — 1997 г.

Заел позата, станала характерна за него напоследък, Роб стоеше до прозореца на офиса си и гледаше надолу към града. Тъй като беше вечер, сградата бе почти празна, но той не помръдваше. Енергийният му тонус, който в края на един нормален работен ден обикновено се определяше като здравословна умора, сега беше паднал под нулата. От няколко седмици насам се чувстваше физически непълноценен.

Никога през живота си не е бил така обсебен от мисълта за пари. Още от най-ранното си детство във фермата той бе чувствал сигурност за покрива над главата си и прехраната. Дори годините му като студент по право бяха преминали сравнително безгрижно, тъй като не бе имал причини да смята парите за основна движеща сила в живота.

Сегашните му проблеми бяха започнали с урагана и нарастваха седмица след седмица с шеметна бързина. Грандиозният богаташки квартал сега приличаше на снимка на археологически разкопки в Средния изток, погълнат от тонове кал. Последвалата горещина бе спекла пръстта като скала. Или почти, помисли си Роб. Във всеки случай достатъчно, за да накара повече от половината потенциални наематели да се откажат.

В същото време писмата от банката продължаваха да пристигат. Едрите риби като Девлин и останалите имаха много или можеха да сложат ръка на достатъчно пари, за да изплатят вноските си. Роб Макданиъл обаче нямаше налични средства. Беше ипотекирал къщата си повторно, за да инвестира в строителството, което трябваше да бъде върхът на неговата пирамида.

По дяволите! Той удари свитата си в юмрук ръка в дланта на другата. Да бъде изигран от един каприз на природата! Даваше си, разбира се, сметка, при това съвсем ясна сметка, че хиляди хора бяха изгубили домовете и цялото си имущество заради същия този каприз, но колкото и да ги съжаляваше, това не му помагаше.

Нито пък провалът на смятания за непогрешим Дик Девлин. Общата им собственост, която разчиташе на високи продажби най-вече заради обещаната гледка към реката, беше изгубила най-голямото си предимство. Друга строителна компания бе започнала да застроява терена в подножието на склона със сгради, два пъти по-високи от тези на Девлин, така че единственото, което можеше да се види, съвсем не беше красив пейзаж, а море от покриви.

По дяволите! И отново удари юмрук в дланта си. В някои дни му беше абсолютно невъзможно да се съсредоточи върху работата си. Идната седмица му предстоеше тежко дело, а той имаше толкова много тревоги. Надяваше се, че парите от административната сграда в Тексас ще пристигнат навреме, за да изплати следващите вноски. Също като при жонглирането, помисли си той. Изпускаш едната топка и всички останали се объркват.

Разхождаше се из стаята, говорейки си сам. Чистачките сигурно щяха да го помислят за луд. После веднага се смъмри: това беше пораженско мислене. Нима наистина бе очаквал, че животът ще се лее пред него гладък като сметана? Направи достатъчно инвестиции, за да си осигури спокойно пристанище. Разбира се, че е така. И веднага се разсмя. Пристанище, сметана! Ама че метафори! Добре, да помислим трезво. Девлин и останалите сигурно са се озовавали в това положение неведнъж. Няма да се оставят да ги притиснат докрай. Нито пък той самият. Нито Еди. Еди винаги е знаел повече от него, а в момента изобщо не изглеждаше притеснен.

Върна се до бюрото, където го очакваше цяла купчина писма за подпис. Хартията, върху която бяха написани, беше възможно най-скъпата и на всеки лист стоеше неговото име. Взе първия от тях и — в буквалния и в преносния смисъл — почувства тежестта му. Трябваше да ги разпише и да ги пусне в пощата на път за дома. Но денят се бе оказал дълъг, така че можеше да отложи това за сутринта. Време беше да се прибира.

Но, от друга страна, за какво? Вкъщи не го очакваше никой, дори котката. Нищо друго, освен вечерята, приготвена от жената, която бяха наели да почиства. Къщата трябваше да се поддържа в безупречен ред, в случай че се появеше някой купувач. Но бяха дошли само няколко кандидати, които я намираха за прекалено голяма и изолирана. „Студена“ и „твърде претенциозна“, та дори „потискаща“ бяха думите, с които я наричаха — определения, които той не можеше все още да приеме, въпреки че често ги беше чувал от Елън.

Понякога я мразеше, Филип Лоусън й даваше нещо, което на него — Роб Макданиъл, му липсваше. Въпреки че, Господ му беше свидетел, някога го бе имал. А сега почти не си продумваха. Тя работеше по цял ден и рядко прекарваше нощите у дома. Очевидно вечеряше с Филип. За последен път седнаха заедно на масата, когато Джули доведе Андрю на вечеря. Кога беше това? Преди три месеца? Беше изгубил представа за времето. Но колко умело изиграха ролите си! — помисли си той с горчивина.

Може би грешаха, като спестяваха на Джули грозната истина. Милиони младежи в днешно време бяха принудени да се изправят лице в лице с факта, че родителите им вече не се обичат. Това обаче не правеше нещата по-приемливи. Защото каква надежда и сигурност можеха да имат влюбените, че любовта им ще продължи, след като ставаха свидетели на разрухата около тях? А той искаше толкова много за Джули! Искаше му се тя никога да не изпита съжаление, вина или разочарование. Онзи приятел, Андрю, който можеше и да не се окаже окончателният й избор, му бе направил добро впечатление. Поне доколкото можеше да прецени, лицето му беше честно и открито, погледът — ясен. Определено беше много интелигентен.

И забележката, която го беше стреснала тогава, сега отново го притесни. Беше нещо за банката „Данфорт“ — банката на Глоувър, от която обикновено теглеше парите, за да покрие вноските за съдружие. Спомни си, че казаното от Андрю не му се беше харесало. Вярно, той беше само начинаещ стажант, но работеше за Руфъс Макс — извънредно популярен репортер, нашумял с разследванията си за най-големите финансови злоупотреби в политическите среди…

По дяволите! Безполезно беше да се тормози за това. Баща му винаги в подобни случаи споменаваше поговорката за „старата мома, която наднича под леглото“.

Минаваше шест и започваше да се мръква. Време беше да се прибира.

Колата на Елън беше в гаража. Той вдигна автоматично поглед към прозорците на кабинета й, за да види дали светят. Тъмно беше, което означаваше, че тя е долу и нямаше начин да избегнат срещата. В редките моменти, когато това се случеше, двамата си разменяха кратки поздрави, колкото да покажат, че всеки е забелязал присъствието на другия. Друг път не си казваха дори това.

Влезе и я видя, седнала в кухнята, да пие чай и да чете пощата си.

— Здравей — каза той.

— Здравей — отговори му тя.

Чистачката, както обикновено, бе оставила вечерята му в хладилника. Когато я извади, апетитният аромат на подправки го накара да осъзнае колко е гладен. Докато я претопляше в микровълновата фурна, той си мислеше колко обикновена е храната, която яде сега: салата, чаша изстудено бяло вино, малко сирене, пастет. Сложи всичко това на масата. Проклет да е, ако позволеше присъствието на Елън да го принуди да се оттегли в другия край на къщата.

След като приготви всичко, той седна. Тя продължаваше да чете писмата с чаша чай в ръка. Веднага забеляза, че бе свалила венчалната си халка. Без съмнение по време на последната им вечеря я бе сложила само заради Джули. От юридическа гледна точка двамата бяха все още женени. Жестът й означаваше, че е свободен да се забавлява. Но засега той нямаше такова желание.

До този момент никой не беше произнесъл нито дума. Роб се чудеше дали тя няма да вземе пощата си и да напусне стаята. Твърде вероятно. Нима още при първата им среща не си беше помислил, че е жена, която прави каквото иска? Според него това беше нейната запазена марка: Елън получава всичко, което пожелае. Но това не беше съвсем честно. Сигурно дори не беше истина.

Първоначалният шок и гняв от любовната й връзка с Филип се бяха изпарили. Яростта му се бе уталожила много по-бързо, отколкото бе предполагал, и на нейно място се бе появила тъгата. Извърна поглед към тъмната й коса, блестяща на силната светлина; към изваяния й профил, напомнящ му за древна Гърция; към всичко, което някога бе познавал като дланта на ръката си.

Как се стигна дотук?

— Какво има? — попита тя. — Изглеждаш така, сякаш искаш да питаш нещо.

— Да. Питам защо?

Отговорът, както и очакваше, беше прям, но и учтив:

— Защото ти се промени. А след време се промених и аз.

В думите й нямаше нищо ново. Беше ги изричала хиляди пъти в миналото, сякаш да го предупреди. Но въпреки това той каза:

— Дори в най-кошмарните ми сънища не е имало подобна сцена.

— Нито пък аз съм го допускала някога.

— Един откровен въпрос: Щастлива ли си?

— Имаш предвид нас двамата? Начинът ни на живот?

— Не. Имам предвид Филип.

— О, да. Много съм щастлива.

Тя наистина изглеждаше добре и в гласа й безпогрешно се долавяше пламенност. В това нямаше нищо чудно. Двамата с Филип много си приличаха. И внезапно от някакво дълбоко закътано място в съзнанието му изплува спомен: Филип, застанал на стълбите на верандата, и думите на Джули, че той „харесва“ майка й.

Роб отпи от виното си. То беше превъзходно, създадено за празненства, а не за моменти като този. Чашата в ръката му трепереше и той я остави на масата.

— Филип и ти. Винаги съм имал много добро мнение за него. Спор няма, прекрасен човек. И все пак не мога да повярвам.

— И защо не? Какво ще кажеш за себе си и Лили Уебстър?

— Онова беше различно. Тя не ми даде повод да я изоставя, докато аз съм виновен пред теб.

— Което само ускори края. Беше последната капка в чашата.

— Ако не го бях направил, щеше ли да останеш?

— Вероятно.

„Дъщерята на Уилсън Грант“, помисли си той. И колкото и да беше странно, този път без злоба.

— Не можем да продължаваме така. Трябва да узаконим положението.

— Нали решихме, че ще бъде ужасно за Джули?

— Тя вече не е уязвима тийнейджърка. Сега е жена и истината няма да я съкруши.

— И Филип казва същото.

— В такъв случай кой ще й каже?

— Трябва да го направим заедно, струва ми се.

По тялото му премина трепет. Чудеше се дали трябва да се срамува от обзелата го слабост при мисълта да се изправи пред дъщеря си. Виждаше лицето й съвсем ясно: щастливо, когато язди любимата си кобила; сериозно, докато наблюдава как изливат основите на къщата; видя го изкривено от изумление и мъка, когато разбереше истината за разрушения брак на родителите си. Сълзите й, та дори само намекът за тях щяха да разбият сърцето му.

— Неудобно ми е да те моля — каза той, — но би ли направила това сама?

Елън сведе очи към отместената настрани чиния, изпразнена едва наполовина, после отново го погледна в очите.

— Струва ми се, че не ти е добре.

— А, не, добре съм. Просто съм уморен.

— И нищо повече?

В погледа й имаше неподправена загриженост. Това го учуди. След всичките тези месеци да види възродено някакво чувство, различно от хладната отчужденост!

— Нищо повече? — повтори Елън.

— Е, може би.

Не беше споделял страховете си с никого. Е, беше споменал нещо на Еди, но той имаше уникалната дарба да заобикаля проблемите, сякаш, ако не се говореше за тях, те като по чудо изчезваха. В този момент се поколеба. След това реши: все още не е стигнал дъното. Но дори и да беше така, никой — най-малко Елън — не можеше да му помогне.

Тя настоя:

— Всичко е заради тази къща, нали? Притиснали са те заради втората ипотека.

— Това е само едната страна. Много ми се иска някой да я купи.

— Роб, ако си притеснен финансово, бих могла да ти помогна временно, поне докато се намери някой друг.

Хрумна му, че би могла да каже също така: „Нали ти казах!“

— Притеснен? О, не — възрази той. — Просто в момента нямам пари в брой. Нали знаеш, когато средствата се връщат и отново се влагат, датите невинаги съвпадат. Проблемите са временни.

— Може би се изразих неправилно. Но стоя зад думите си. Книгата ми върви доста добре — оказа се много подходяща за коледен подарък — и наистина мога да ти заема пари.

Ако предложението беше дошло от някой друг, той щеше да го приеме, без дори да се замисли. Но от Елън — никога. И без това се чувстваше унизен. Въпреки всичко бе трогнат до дъното на душата си. Тази вечер бяха постигнали не помирение — вече беше прекалено късно за това, — но поне споразумение — болезнено, изпълнено със съжаления, но много цивилизовано.

Така че й благодари за предложението, поговориха още малко за напредъка на Джули във вестника и нейния приятел, когото и двамата одобряваха, после Елън се надигна, за да си върви.

— Ще поговоря с Джули — каза тя. — Всичко ще бъде наред. Не се притеснявай, няма да се настрои против нас.

Той гледаше как задните стопове на колата се изгубват в мрака. Елън все още караше двуместния мерцедес, който й беше подарил някога за рождения ден. Мили боже, колко му беше коствала тази кола! Но си заслужаваше цената: човек можеше да я поддържа в добро състояние петнадесет години. Винаги си струваше да купуваш само най-доброто.

Сега Елън живееше доста скромно, но много по-добре, отколкото бе очаквал. Еди — дай му на него само да разузнава! — му беше казал, че Лоусън притежава малка, но хубава къща в едно от елитните предградия. Следователно той имаше пари, което никога не бе за пренебрегване. Опреш ли до тях, те се оказваха най-важното нещо на света.

Такива мисли го занимаваха, когато пое по стълбите, за да си легне.

— Вече си мислех, че ще прекараш нощта там. Много закъсня — каза Филип, щом Елън влезе.

— Не. Целия ден работих в библиотеката, после отидох да си прибера пощата. И колкото и невероятно да ти изглежда, останах да поговоря с Роб.

При тези думи Филип затвори книгата, свали очилата си, повдигна вежди и възкликна:

— Е, това се казва изненада! И какво стана?

— Решихме да кажем истината на Джули. И двамата смятаме, че е крайно време.

— Знаеш какво мисля по въпроса.

— Филип, докато идвах насам, си мислех дали ще имаш нещо против да дойдеш с мен, когато говоря с нея? Ще ми направиш голяма услуга. А и на нея, струва ми се. Ти винаги намираш най-подходящите думи.

— Разбира се, че ще дойда. Но как ще се почувства Роб?

— Няма да има нищо против. Той дори няма да присъства. Не иска.

— Защо? От гняв или от разкаяние?

— Нито едното.

— Тогава ревност? Може би иска да се върнеш?

— Не. Знае, че е невъзможно. Докато го гледах, си мислех, че е прекалено тъжен, за да застане пред Джули и да й каже истината, без да й даде възможност за избор. По-скоро би умрял.

— Знам.

— Освен това ми се струва, че има и финансови проблеми, колкото и странно да ти изглежда.

— Не е чак толкова странно. Днес чух нещо интересно. Бях в сервиза да си взема колата и докато чаках, двама мъже говореха за разследване в Данфорт Банк. Щом споменаха името на Девлин, аз естествено наострих уши, но те се отдалечиха и единственото, което разбрах, беше, че скоро във вестниците ще се появят скандални разкрития. Смяташ ли, че Роб има нещо общо е това?

— Не, не, той просто инвестира в някои от най-големите му проекти. Безпокоят го двете ипотеки на къщата.

— Искрено съжалявам — каза Филип.

— Аз също.

Само допреди няколко дни нямаше да повярва, че гневът и болката й ще се смесят в нещо като съжаление. Нямаше нищо общо със състраданието, което човек изпитва, когато негов близък се окаже в затруднение, но все пак си оставаше съжаление.

— Уговори срещата с Джули в удобно за нея време — прекъсна мислите й Филип, който се изправи и я прегърна.

Нямаше нужда никой от тях да казва: „Разбирам.“

От момента, в който Елън се обади, Джули беше обзета от мрачни предчувствия. В гласа на майка й имаше настойчивост. Първата й мисъл беше, че двамата, особено Филип, ще й съобщят нещо ужасно за баща й. Не, не, беше я успокоила Елън, с татко всичко е наред.

След това бяха пристигнали и й бяха разказали историята, без да я драматизират излишно. Основните им тези бяха: „съжаляваме, че ти причиняваме болка“ и „трябва да приемеш това, което не може да се промени“. Против нито едната от двете не можеше да се възрази, разсъждаваше сега Джули, но въпреки мъдрите и изпълнени с обич думи атмосферата беше зловеща.

Беше сама. Отново и отново се връщаше назад, търсейки някакви намеци в паметта си. Вярно, двамата се държаха доста сковано и формално, когато бе завела Андрю на вечеря. Беше забелязала това и по-рано, но човек не може да си прави изводи от няколко незначителни недоразумения, още повече, когато става въпрос за собствените му родители.

Трябваше да признае, че още със започването на строежа на къщата и нещата бяха започнали да се променят. Но дори тогава си бе обяснила факта с естествената тъга, която родителите изпитват, наблюдавайки как детето им прави първите си самостоятелни стъпки.

Дали пък проблемът нямаше нещо общо с дядо й? Понякога наистина се държеше странно, дори загадъчно. Доста тесногръд в някои отношения, винаги готов да намери недостатъци у другия, но пък и винаги съумяваше да я успокои, независимо дали става въпрос за ожулено коляно, или за нещо по-сериозно.

А може би причината беше в Пен? Спомни си как като малка тя непрекъснато се луташе между обичта към него и гнева, че той изобщо се е родил.

Един ден го беше видяла да се усмихва. Усмивката му беше толкова красива! И внезапно си бе дала сметка какъв би могъл да бъде и колко болезнено е това за родителите й.

След това си помисли за Филип и колко често го бе улавяла да гледа майка й особено…

— Не трябва да упрекваш майка си — беше й казал той същия следобед. — Виждаш ли, баща ти също…

Но Елън го беше прекъснала.

Джули не упрекваше никого. Някои неща просто се случват. Иска ти се да не е така, но нищо не можеш да направиш. Трябва само да ги приемеш.

С тези думи се беше опитал да я успокои и Андрю. Беше го повикала, за да му каже. По негово настояване бяха излезли да се поразходят, след това отидоха на кино, после си купиха пица. Той й бе разказал всички стари и нови вицове, които знаеше, и против волята си тя се беше смяла.

— Зная, че се опитваш да ме развеселиш — каза му тя, — но вече е късно, а ти работиш много.

— Разбира се, че се опитвам да те развеселя. Ако наистина означаваме нещо един за друг, точно това трябва да правим. Но иначе си права. Наистина е късно. А утре ще излезе историята за банката „Данфорт“. Онзи Девлин, чието име беше написано върху сградата, когато отидохме да видим Пен, също е замесен. Не си ли ми споменавала, че баща ти го познава?

— Да, но не много добре. И няма нищо общо с него.

— Е, ако аз имах вземане-даване с него, веднага щях да се дистанцирам.

Джули бе принудена да се съгласи.

Двадесет и втора глава

1997 г.

Сантиметър по сантиметър айсбергът неумолимо приближаваше и щеше да изплува изведнъж, както в нощта, в която бе потънал „Титаник“.

— Какво не е наред с теб, Роб Макданиъл? — каза си той на глас.

Защото неговият оптимизъм си беше чиста заблуда. Седеше в офиса зад бюрото си, върху което беше разтворена папка с надпис „Поверително“. Месеци наред бе плащал сметките си, вземайки пари назаем, дори беше изтеглил известна сума от застраховката си „Живот“. Постоянно го преследваха задълженията му към банките, както и малките кредитори, които непрекъснато му се обаждаха по телефона или звъняха на входната врата, принуждавайки го да се крие на горния етаж.

Колкото и да бе странно, от думите на Еди излизаше, че и той, и Девлин имат едни и същи проблеми. Дълговете му бяха нараснали дотолкова, че дори приятелят му не знаеше точната сума — може би седемдесет и пет милиона, ако не и повече. Върху някои от ипотеките му вече беше наложен запор, а най-лошото тепърва предстоеше, освен ако не станеше някакво чудо.

Защо, за бога, проницателен човек като Девлин не се бе кооперирал с някого, за да избегне личната отговорност? Много просто: той винаги се бе радвал на такъв огромен успех, че се смяташе за недостижим. „Така си е, размишляваше Роб. Самият аз, който трябваше да преценя най-добре, бях замаян от този успех. Но пък, от друга страна, кой съм аз, че да се съмнявам?“

— Съжалявам, че те забърках в това — каза Еди.

— В нищо не си ме забъркал. Решението беше мое.

— Ще ти кажа кой действително е в беда. Глоувър. Банката му е замесена в доста тъмни дела. Невъзвръщаеми кредити, заобикаляне на банковия закон — сещай се за останалото. Когато работата излезе наяве, това ще бъде най-големият скандал в щата. Не зная доколко и дали изобщо Девлин е замесен. Имам известни подозрения, но независимо че съм му адвокат, не съм присъствал на поверителните му разговори. Трябва да се радваш, че не си на мястото на Глоувър.

„Горкият Глоувър! — мислеше Роб. — Каква бъркотия! Банкови инспектори, разследващи адвокати, гневни вложители, приятели, превърнали се във врагове — с една дума: ужас.“

После мислите му се върнаха към собственото му положение. Ако не намереше някаква помощ, и то бързо, с него щеше да е свършено. Все някъде трябва да имаше някой, който би желал да му подаде ръка. Някой, когото не би се срамувал да помоли. О, да, щеше да се срамува, но унижението може би нямаше да е толкова ужасно.

Джаспър? Двамата винаги се бяха харесвали. Преди се срещаха от време на време, но откак Роб се скара с Грант, не бе стъпвал в кантората. Макар че Джаспър не беше богат човек и може би бе безсмислено да го пита. Но какво пък, риск печели — риск губи.

Слезе долу в разгара на горещия летен ден. Тротоарът отразяваше обедните слънчеви лъчи, никъде нямаше сянка. Беше най-разумно да използва колата си, за да стигне до другия край на града. Но имаше нужда от движение, а и разходката щеше да му осигури повече време да премисли как да подхване темата.

Когато пристигна в офиса на Джаспър обаче, мислите му в най-добрия случай можеха да се определят като несвързани. Те не му предложиха нищо, което би могло да придаде достойнство на молбата му. Но пък — каза си той — във всяка молба има нещо унизително.

— Джим — проговори накрая, — не можеш да си представиш колко ми е неудобно да търся помощ от теб.

Джаспър кимна.

— Но ако не получа… Добре, ще ти кажа истината. Може би мога да закрепя положението за още два месеца. Това е.

Джаспър отново кимна. Сега той беше наред да се чувства неловко. Беше се обърнал към прозореца и гледаше към улицата, която Роб си представяше, без да я вижда: широка лента, извиваща се между старите дървета, опасана с два реда големи викториански къщи. Нищо не се беше променило, откакто беше напуснал. Струваше му се, че са изминали стотици години, откакто бе работил тук. А всъщност бяха минали само тринадесет.

Джаспър се извърна и с леко движение на ръката, изразяващо недоверие, се осведоми тактично:

— Как изобщо позволи да се стигне дотук?

— Един господ знае. Е, знам, разбира се. Ще ми се да прехвърля вината за това на късмета, което в известен смисъл е вярно, но основно се дължи на погрешна преценка.

Може би положението на стола, обърнат към редицата книги, му напомни нещо: един ден беше седял с Еди и споменавайки името на съдията Салмън, той бе казал: „Повече от всичко искам да нося роба като неговата.“ И гласът на Еди: „Един хубав ден ще изкарваш само за месец онова, което той печели за година.“

Като че ли бе прочел мислите му, Джаспър каза:

— Сигурно печелиш достатъчно във фирмата, за да изплатиш дълговете си.

— Да, но парите не идват навреме.

Джаспър потъна в мълчание. Очевидно беше шокиран и не можеше да намери подходящ отговор.

— Знам, че изглежда невероятно, още повече за човек, който не се е занимавал с инвестиции. Повярвай ми, Джим, нещата се въртят в кръг. Просто ми трябва някой, който да ми помогне да изплувам.

Още докато изричаше думите, си даде сметка, че звучат някак кухо. Можеше да си представи как изглеждат на събеседника му.

— Може би… струва ми се, че трябва да уредиш нещата с вашата фирма — предложи Джаспър. — Да вземеш заем срещу заплатата си или…

— Това е невъзможно.

Последното нещо, което искаше, беше някой от колегите му да разбере, че има финансови проблеми. Но беше излишно да го обяснява на Джаспър. Точно както си бе мислил, нямаше никакъв смисъл да идва.

— Бих искал да ти помогна.

И беше съвсем искрен. Джим беше милостив човек. Но беше излишно да губи повече времето му. Роб се изправи.

— Е, благодаря ти, че ме изслуша.

Джаспър изрече очакваните любезни думи.

— Съжалявам, че нищо не мога да направя. Но ще ме държиш в течение, нали?

Стиснаха си ръцете и Роб си тръгна. Малка група деца се бяха събрали около сергията за сладолед, която добре си спомняше. Той забави крачка, за да наблюдава веселото оживление. Още нещо, което не се бе променило.

Слънцето беше достигнало най-високата си точка. Беше му горещо и в същото време студено. В една от витрините на улицата видя отражението си: висок, добре облечен мъж, с невидимо, тупкащо сърце. „Ако някой има съмнения относно психосоматичните проблеми, трябва да се обърне към мен“, помисли си той. И махна на едно такси, за да се върне в офиса си.

Едва бе излязъл от колата, когато някой му извика.

— Роб Макданиъл!

— Ти ли си това, Айк?

— Не мислех, че ще ме познаеш — каза Айк Уилтън.

— И защо не? Не си се променил много.

Истина беше. Малкото, петнадесетгодишно момче, което му бе осигурявало убежище, в което да се уедини с Лили, изглеждаше малко по-високо и по-пълно, но никога не би могъл да сбърка ъгловатото лице с малки живи очички, чието изражение в зависимост от интерпретацията можеше да мине за весело или за лукаво.

— Имах предвид, че може би не ти се иска да ме познаеш.

— Но защо? — попита Роб, симулирайки невинност пред враждебността, която долавяше.

— Ами защото сега си важен човек, името ти се появява във вестниците. Голямо име.

— Говориш глупости, Айк.

— За теб може и да са глупости, защото главата ти е пълна с важни неща. Но ние у дома сме обикновени хора, които все още имат време да позвънят по телефона или да изпратят картичка за Коледа. Знаеш ли, че татко почина?

— Не, Айк. Ако знаех, щях да ти се обадя. — Роб неочаквано бе обзет от срам, който се превърна в гняв към самия него. Припомняйки си как бащата на Айк се беше грижил за фермата, докато беше в болницата, и как майка му го бе хранила, след като се бе прибрал вкъщи, той почувства, че упрекът е съвсем справедлив. — А как е майка ти?

— Горе-долу. Живее с мен и Алтея. Алтея е съпругата ми. — И с лекотата на фигурист, пързалящ се по леда, разговорът премина от думата „съпруга“ към Лили. — Знаеш ли, че Лили се омъжи?

— Чух.

— За много добър човек — според майка ми. Лекар. Доктор Блеър. Мама поддържа връзка с мисис Уебстър. Понякога заедно гостуват на Лили в Кентърбъри.

„Той се опитва да ме дразни и това му харесва, помисли си Роб. Но какво пък, всички ние понякога изпитваме озлобление. Иска да ме свали от облаците, в които смята, че витая, и да ми напомни, че ме е познавал и «тогава». Но как да му обясня, че в отношението ми към него никога не е имало пренебрежение, просто животът ни е тръгнал по различни пътища, и че никога, докато съм вървял напред, не съм мислил за миналото? Как да обясня това дори на себе си?“

— Искрено съжалявам, Айк — каза той съвсем откровено. — Кажи какво правиш в града?

— Двамата с Алтея доведохме децата да го разгледат.

— Чудесно. Спомням си, че и моите родители ме водеха, когато бях малък.

Сега беше моментът да опита да се реваншира за миналото, като ги покани на вечеря у дома, за да ги запознае с жена си. Но съпругата му си беше отишла, къщата приличаше по-скоро на гробница и по всяка вероятност хладилникът беше празен.

— Е, след като най-после се срещнахме — каза сърдечно, — няма да допуснем да измине още толкова време. Приятно прекарване в града. Жалко, че точно сега много бързам. Но закъснявам за часа… за часа при зъболекаря. Боли ме зъб.

Стиснаха си ръцете и Айк се отдалечи. В изпепеляващата жега Роб остана загледан след него, докато изчезна от погледа му. Не помръдна и след това. Желанието му да се върне в офиса се беше изпарило. Съзнанието му беше съвсем празно.

По някое време видя да пренасят платформа, украсена със знамена, и се запита какво ли става. После си спомни, че утре е четвърти юли. Щеше да има пищна заря. Това беше празничната нощ, в която позволяваха на децата да стоят до късно. В ранния следобед съседите се събираха и ядяха пуканки, сандвичи, печено пиле, картофена салата и пай. Малката Джули, облечена в рокличка на червени, бели и сини квадратчета…

Не свари дори да премигне, когато я съзря да излиза от сградата, в която току-що бе смятал да влезе.

— Татко — извика тя. — Търсих те горе. Имам малко време и си помислих, че ти също би могъл да се освободиш. Какво ще кажеш да обядваме заедно?

— Чудесно. Ти водиш.

Беше наясно с мотивите й. Откакто бе научила за него и Елън, тя често намираше „някой и друг свободен час“. Знаеше, че за разлика от майка й той е съвсем самотен. Винаги бе успявал да разчете мислите й.

Докато седеше срещу нея на масата, той по-скоро я наблюдаваше, отколкото слушаше. Опитваше се да се покаже весела, както правят хората, когато искат да ободрят някого.

— Последната книга, която рецензирам, е за опазването на околната среда. Съгласна съм с всичко написано, но я намирам за много досадна. Аз бих се справила по-добре. Сигурна съм. И смятам да напиша нещо по темата. Но първо трябва да се дипломирам. Времето изобщо не ми стига.

— Но отделяш голяма част от него за Андрю.

Тя се разсмя:

— Той ти харесва, нали?

— Много, въпреки че рядко го виждам.

— Трябва да се срещате по-често.

— Винаги, когато кажеш.

— Ние се променяме, знаеш ли. Как да ти го обясня? Започнахме просто като на шега. Той е толкова интересен. Но ти го усети. Иска ми се да имам неговото чувство за хумор. Нещо сякаш се случи, татко. Все още се забавляваме, но напоследък има и друго. Трудно ми е да го опиша.

Лицето й изглеждаше като на човек, който слуша любима музика или е развълнуван.

— Не е необходимо да го описваш — каза Роб. — Знам.

Неочаквано се протегна и докосна ръката му. Малката бръчка, която се спускаше в междувеждието и разделяше тези невероятни зелени очи, му напомняше за Елън повече от всичко друго.

— Тревожа се за теб, татко.

— О — отвърна той, разбирайки я погрешно. — Майка ти и аз… ние не искаме това да те засегне дотолкова, че да се притесняваш. Колкото и да е тъжно, трябваше да решим проблема. Вече сме задвижили нещата. — „Глупости, помисли си той. Какво означават думите «задвижили сме нещата»? Разривът помежду ни се дължи на различни причини, които не бива да стават бреме за Джули. Нашата Джули. Моята Джули.“ И повтори: — Няма за какво да се притесняваш.

— Не говорех за това. Имах предвид историята за банката „Данфорт“, която се появи във вестниците.

— И какво общо има тя с мен? — попита той почти рязко.

— Не знам. Нищо, надявам се. Андрю каза, че разследването едва започва.

— Учудва ме как журналисти от рода на Руфъс Макс знаят за тези неща, още преди да са се случили.

— Имат си своите начини и връзки, също като детективите, предполагам. Андрю твърди, че може да се има доверие на Макс. Той работи за него и знае какво говори.

— Е, ако е вярно, значи бедният Глоувър ще има проблеми. Аз само съм внасял пари и съм теглил заеми.

— Давал е кредити на много политици и на хора, свързани с тях. В замяна на това те са държали властите далеч от бизнеса му. Или поне така ми обясни Андрю. Едната ръка мие другата.

— На всички ни се иска да вярваме, че хората, които сме избрали, са честни и почтени. И повечето от тях действително са такива. Повечето. Слава богу все пак, че аз нямам нищо общо с това. Ей, какво ще кажеш да поиграем с Андрю тенис някой ден? По двойки. Ти ще осигуриш четвъртия.

— Ще бъде чудесно, но не в тази жега.

— Добре, при първия удобен случай. Кажи му да внимава. Все още съм много добър.

— Ще го предупредя.

Станаха да си вървят и Роб й направи комплимент за роклята.

— Как го наричат този цвят? Прилича ти.

— Манго. Никога не съм яла манго, а ти?

— Само веднъж и изобщо не ми хареса. Не че съм капризен. Ял съм и гърмяща змия и ми се стори много вкусна.

— Пфу! — разсмя се Джули.

„Поддържай настроението“, мислеше си той. Не би могъл да понесе съжалението й.

Неусетно настъпи септември. Времето беше все така горещо, но листата на дърветата се изпъстриха в жълто и песента на птиците не се чуваше. Роб също трябваше да си потърси друго място. Обзет от летаргия, той дълго го беше отлагал, но след като така или иначе къщата щеше да бъде отчуждена заради неплатената ипотека, вече нямаше друг избор. „Дори да стане някакво чудо, пак не бих останал тук“, мислеше той, докато крачеше по алеята.

Пред входната врата беше паркирана колата на Еди. Тъй като не беше в настроение за гости, раздразнено се запита за какво ли, по дяволите, беше дошъл.

— Имам новина за теб — каза Еди. Беше свалил вратовръзката си и в смачкания костюм съвсем не приличаше на себе си. — Не е много добра. Интересна е, но не е добра.

— За какво се отнася? Добре де, влез и ми кажи. — Настаниха се в библиотеката. — Изглеждаш направо съсипан. Сипи си едно питие. Или да ти налея аз?

— Не искам. — Еди потъна в креслото. — Не искам. Знаеш ли какво? Дик Девлин наистина превръща всичко, до което се докосне, в злато.

— Обясни ми, моля те.

— Няма да повярваш. Искаш ли подробности, или да карам накратко?

— Давай накратко.

— Добре. Дик Девлин си е намерил ангел спасител. Станало е миналата седмица, но аз научих едва днес. Двамата вече не сме толкова близки, колкото преди. — Замълча за момент, сякаш размишляваше мрачно върху човешкото непостоянство. — Изглежда, се е добрал до някаква мощна компания от Южна Азия — или по-скоро тя се опитва да се добере до него. Та тази мегакомпания разполага с милиарди. Ще платят всичките му дългове, ще му помогнат да стъпи на крака и ще му предложат партньорство. Така че Девлин отново е на върха. Много удобно, а?

— Странно… А какво ще правим аз, ти и останалите? Няма ли и нас да облагодетелстват?

— Биха могли да го направят, ако искат. Но ние сме прекалено дребни риби, за да се занимават с нас. Така че ще си останем с дълговете.

Нямаше какво повече да се каже. Докато оглеждаше стаята, сякаш някъде из нея бе скрито решението, Роб забеляза, че кошчето за отпадъци е препълнено и Елън най-сетне бе отнесла огромното кресло на дядо си.

— Мислех си, че познавам Девлин като дланта на ръката си — продължи Еди. — Но той е прекалено умен, трябва да му се признае. Кове желязото, докато е горещо. Господи, не бих се изненадал, ако зад всичко това се крие политическа игра. Защо иначе ще се интересуват от него? На практика познава всички политически фигури и би продал, когото и да е, ако му предложат.

Еди се изправи и посочи към бюрото.

— Боже мой, ако го изберат, той ще разпродаде цялата страна. Слушай какво ти говоря!

— Успокой се, Еди. Ще получиш сърдечен пристъп — обади се Роб.

— Как, по дяволите, можеш да си седиш и да приемаш нещо такова толкова спокойно?

— Не съм спокоен. Потресен съм.

— Почакай, докато гръмне пресата. Всеки ден очаквам статията на Руфъс Макс.

— Приятелят на Джули работи за него.

— Е, този път ще бъда на тяхна страна. Въпреки че не си падам по търсачите на сензации.

— Руфъс Макс е много почтен човек. В противен случай Андрю не би работил за него. Сигурен съм.

— Знаеш ли кой най-много ще загази? Горкият Глоувър. Банката му е отпускала кредити без допълнителни гаранции или дори, ако щеш вярвай, с гаранции по телефона. Ще му лепнат няколко годинки със сигурност. А на Девлин — нищо! — завърши Еди и се изсмя остро.

Роб беше толкова уморен, че не можеше да мисли за нищо друго, освен за леглото горе, за тъмнината и тишината.

— Как си с парите? — попита Еди.

— Вече не останаха никакви.

— Нещата ще се оправят, Роб. Винаги така става.

— Зная.

— Аз обикалям и се опитвам да взема назаем. Утре заминавам за Ню Йорк. Ако имам късмет, ще ги разделя с теб.

— Не, не, ще се справя. Ти се погрижи за себе си.

— Добре, няма да се караме.

На входната врата Еди се обърна и погледна назад.

— Дълъг път извървяхме заедно. Не бива да забравяш това.

— Няма да го забравя.

Като че ли можеше.

В задния двор имаше маса и столове, където Елън и Филип закусваха при хубаво време. Бяха си създали традиция: той купуваше вестник, правеше кафето и изнасяше подноса, докато тя приготвяше закуската.

— Как ти се струва това? — попита я той една сутрин.

— Напълно естествено и хубаво. Е, понякога и шокиращо. Трудно ми е да се позная.

— Откровен отговор. Но сега, когато имаш брачно свидетелство в шкафа и венчална халка на пръста, не ти ли се вижда още по-хубаво и не толкова шокиращо? — Той се усмихна.

— Да, разбира се. Може ли да ти кажа нещо?

— Скъпа, можеш да говориш каквото пожелаеш.

За момент тя замълча, топлейки пръстите си с чашата кафе. Трептенето на листата по дърветата й напомняше за двора в нейния първи и истински дом.

— Дори и изобщо да не те познавах, не мисля, че щях да имам избор. Помня какво казах — че ако не беше онази жена, щях да остана. Но сега ми се струва, че накрая все пак щях да си тръгна. Начинът, по който се обърнаха нещата между Роб и мен… бих го оприличила на продължително спускане по склон. Движиш се все по-бързо и по-бързо и не можеш да спреш, докато не се блъснеш в нещо. В нещо, подобно на каменна стена.

Стана и се запъти към лехата с цъфнали рози. После коленичи и погледна небето.

— Какво правиш, за бога? — подвикна Филип.

— Ела да погледнеш. Виж как тази тъмночервена роза се откроява на фона на чисто синьото небе.

— Да, забележителен контраст.

— Спомням си как веднъж като дете стоях на двора и не виждах нищо друго, освен розите и небето. Знаеш ли какво си помислих тогава? Че винаги, независимо колко дълго ще живея, ще помня това. И наистина не съм го забравила, както виждаш. Но този ден също ще го запомня, Филип. Сигурна съм.

Той още се усмихваше на вълнението й, когато телефонът иззвъня и тя изтича да го вдигне.

— Мамо — обади се Джули, — толкова странни неща се случиха. Снощи срещнах на улицата Еди Морз. Беше много разстроен. Неудобно му е от Филип да те попита дали имаш някакви пари, които да заемеш на татко. Твърди, че спешно се нуждаел от помощ.

— Какви пари? Какво е имал предвид?

— Нещо ужасно. Милиони, доколкото разбрах. Нямах представа, че татко има дългове. А ти?

— Ами беше споменал веднъж, но след всичко, което се случи между нас… — Поколеба се и замълча, макар да знаеше, че трябва да се научи да разговаря откровено с дъщеря си. Затова продължи: — Не знам подробности, но наистина ми каза, че има проблеми.

— Ако се съди по думите на Еди, става въпрос за истинска катастрофа. О, горкият татко! Горкият татко!

— Може да не е толкова лошо. Еди винаги преувеличава.

— Не, беше съвсем конкретен. Има връзка с онзи Девлин и някакъв азиатски милиардер. Прекалено е сложно за мен.

Само половината от съзнанието на Елън беше насочено към онова, което й говореше Джули. В другата половина се въртяха объркани мисли: О, аз също не разбирам от такива неща. Знам, че не съм достатъчно умна, но имам инстинкт за тях.

— Еди знае, че не разполагам с толкова пари — каза тя. — Ако можех да помогна, щях да го направя, Джули, но наистина не мога. Онова, което остана от дядо ти, е незначително. Съжалявам.

След няколко минути се върна при Филип. Съобщението на Джули я беше натъжило. Неочаквано се сети за нещо.

— Ами ако отида при Девлин и го помоля да помогне на Роб? Какво ще му коства? Нищо.

— Ще влезеш в устата на лъва?

— Не се шегувай. Говоря сериозно. Не можеш просто да зачеркнеш толкова години от живота си.

— Ти може би не, но хората го правят непрекъснато.

Ако Роб не бе в беда и на път да загуби всичко, както бе казала Джули, тя нямаше да се опитва да му помогне. Щеше да си припомни всички неприятности, които й е причинил, и да се чувства свободна да го пренебрегва. Почти чуваше резкия, гневен глас на баща си: Никога не изоставяй човек в беда, независимо какво е направил. Можеш да му кажеш какво мислиш за него, но в никакъв случай да го изоставиш.

Така че тя се изправи пред Ричард Девлин в офиса му и изложи молбата си. Той не я покани да седне. Иззад отрупаното с книжа бюро я изгледа от главата до петите, както бе направил в един друг момент, на едно друго място.

Когато свърши, той я попита защо се интересува от работите на Роб.

— Доколкото разбрах, вие сте омъжена повторно.

— Вярно е, но това няма нищо общо.

— Няма ли? Интересно. Много интересно. Доколкото си спомням, Макданиъл е един много добър човек. Макар че никога не съм го познавал отблизо. Но в бизнеса това не е важно.

Тя обаче продължи да настоява:

— Спомняте ли си, когато убедихте Роб да купи къща, защото името му ще бъде добра реклама за фирмата ви? Е, това е същият човек, със същото добро име.

— Сега говорим за пари, а не за имена.

— Добре, за пари. Роб инвестираше заедно с вас. Ако му помогнете, той би могъл да ви се изплати от онова, което печели като адвокат. Естествено това ще отнеме време, но той ще ви върне сумата с лихва и…

— Отговорът ми все още е не — каза Девлин с все същата сардонична усмивка. — Защо мислите, че мога да променя решението си?

— Честно казано, заради оздравителния център, който построихте със съпругата си. Мислех си, че някой, способен да направи такъв жест, не би отказал да помогне на човек, изпаднал в беда.

Девлин се изправи. Странната усмивка беше все още на лицето му, разкривайки жълтите му зъби.

— Проклет да съм, ако на света има друга жена като вас. Свалям ви шапка. Вие сте в състояние да получите всичко, което пожелаете, само с едно щракване с пръсти.

И отново я огледа от главата до петите с поглед, който й внуши чувството, че дрехите й са станали прозрачни и тялото й е изложено на показ.

Той барабанеше с пръсти по бюрото си. После въздъхна и заговори много бавно, подчертавайки всяка дума:

— Ако навремето бяхте или пък за в бъдеще се отнасяте по-приятелски към мен, може и да ви направя услугата, за която ме молите.

Тя срещна погледа му, без да продума, оставяйки очите да говорят вместо нея.

Роб, мястото ти никога не е било сред тези хора.

После се извърна и излезе.

Загърната в хавлията си на дивана, Джули трепереше.

— Чаша вино ще те стопли по-добре, отколкото чаша чай — каза Андрю.

— Не, трябва да мисля трезво. Хазяинът трябваше да пусне отоплението.

— Какво, през септември?

— Много е влажно. Цял ден вали.

— Просто си изнервена, Джули.

Това беше вярно. В продължение на цял час не беше спряла да се заяжда с него. Нямаше право да излива тревогите си върху него, затова му се извини.

— Извинявай, Анди. Просто не знам какво да мисля. Само се опитвам. Мама също. Знам, че много хора преживяват банкрут и продължават да се движат с високо вдигната глава, но татко не е от тях. Не мога да ти опиша колко е тъжно.

— Мога да се поставя на негово място и искрено съжалявам. Знам колко обичаш баща си. Самият аз му се възхищавам.

— И последното, което ще прелее чашата. Най-добрият приятел на татко — аз го наричам чичо Еди — твърди, че във вестниците ще се появят и имената на длъжниците на Данфорт Банк. Означава ли това, че всеки път, когато човек дължи пари на някоя банка, името му ще лъсва в пресата?

— Не, разбира се. Всичко е доста по-сложно. Когато банката се разследва…

— Добре, мога да разбера онзи азиатски милиардер, хората на Девлин, цялата тази мътна история, но…

— Зависи от обстоятелствата — неочаквано я прекъсна той.

Гласът му беше изключително благ. Тя остана с впечатлението, че той иска да й каже нещо, но не смее.

— Говориш с недомлъвки.

— Добре, така или иначе ще го научиш. Всъщност точно затова дойдох тук толкова късно. Статията вече излезе, Джули. Ето ти утрешния брой.

Джули се наведе към лампата и прегледа първата страница, под която стоеше името на Руфъс Макс. Към края пишеше: „В дългия списък от длъжници на банката фигурира и името на един добре известен в града млад адвокат, съдружник в най-престижната юридическа фирма. Уважаван заради убедителността си в съдебната зала и за състраданието към онеправданите, той ще бъде разорен именно заради заемите си към Данфорт Банк.“

— Уважаван! — извика тя. — Значи ето какво може да причини Руфъс Макс на един „уважаван“ човек! Евтини измислици! Изобщо не е по-добро от това, което дядо наричаше „жълта журналистика“! Как се осмелява! — Цялата трепереше и думите се изливаха една през друга. — Как се осмелява да злепостави така един почтен човек! Та той не е достоен дори да лъска обувките на баща ми!

Андрю въздъхна.

— Знам как се чувстваш. Но поне не са написали името му.

— А смяташ ли, че е необходимо? — отвърна тя с презрение. — Зад това описание всеки може да разпознае Роб Макданиъл. Макс трябва да бъде даден под съд за публична обида!

— Не е толкова просто, Джули — меко възрази Андрю. — Руфъс много внимава какво пише. Никога не е бил съден.

Джули се взираше в него.

— Искаш да кажеш, че одобряваш всичко това?

— Не става въпрос за одобрение. В банката тече разследване. Тук говорим за факти. Знам, че ти е трудно да ги приемеш. Самият аз съм много разстроен.

— Наистина ли беше необходимо това? Да се изложи един човек само защото е направил няколко несполучливи инвестиции?

— Макс прави журналистическо разследване. Това му е работата. Освен това баща ти не е обвинен в нищо.

— Представяш всичко в друга светлина.

— Не баща ти, а банката има проблеми. Мисли по този начин. Сигурен съм, че и той вижда нещата така. Едва ли е разстроен колкото теб.

— Да не би да искаш да ми кажеш, че нямам основание да съм разстроена?

— Не, просто се опитвам да ти покажа перспективата.

Внезапно я връхлетя ужасна мисъл.

— Ти си знаел, че статията ще бъде отпечатана.

— Да.

— И не направи нищо по въпроса?

— Джули, какво бих могъл да направя?

— За бога, би могъл поне да му кажеш каква вреда ще нанесе!

— Не бих могъл да му кажа нищо. Той ми е шеф.

— Значи просто си стоял там, държал си си езика зад зъбите и си го оставил да съсипе кариерата на един добър човек?

— Това няма да съсипе кариерата му, уверявам те. Ще го преживее. Не бива да го подценяваш.

Тя започна да плаче.

— Лесно ти е да говориш така. Нима татко не преживя достатъчно? Развод, отчуждаване на къщата, Пен, а сега и това.

— Джули, мила, моля те, опитай се да… — Андрю посегна да я прегърне.

— Не ме докосвай! — отблъсна го тя. — Знаел си, а дори не си се опитал да спреш статията! Не ми казвай, че не си могъл. Не ти вярвам.

— Джули, бъди разумна. Аз само работя за него. Там съм никой.

— И на това не вярвам. Ако си се възхищавал от баща ми толкова, колкото твърдиш, и ако ме обичаше, щеше да кажеш мнението си и да си понесеш последствията. Винаги би могъл да си намериш работа някъде другаде. Това е въпрос на принципи. Ако татко беше на твое място, щеше да напусне. Това се нарича лоялност. Не ми казвай, че ме обичаш.

— Джули, аз наистина те обичам. Моля те.

— Не, не!

Той приемаше нещата прекалено леко. Не би постъпил така, ако Роб Макданиъл беше негов баща! Беше чела и преди тези „разследвания“! Целият ти живот, изложен на показ пред търсачите на сензации. Дори такъв невинен живот като този на баща й. А той беше толкова горд. И онези хора — мистър Фоулър и мистър Харти, толкова почтени, толкова коректни, също като дядо й Уилсън Грант. Един господ знае какво щяха да направят.

Изправи се и яростно се обърна към Андрю.

— Никога няма да ти простя това, че си стоял и си гледал как стъпкват Роб Макданиъл в калта! Той вече е съсипан, без значение какво казваш ти. Никога няма да ти го простя!

— Джули, говориш неразумно. Несправедлива си. Никога няма да ми простиш. Що за приказки са това?

Той, изглежда, си мислеше, че е негов ред да се ядоса, сякаш беше потърпевшата страна. Пламналото му лице и дръзкият му поглед я извадиха от равновесие. Собствените й сълзи и течащият й нос я вбесиха.

— Махай се, Андрю. Вече си ми напълно ясен. Върви си. Забрави, че се познаваме.

— Сериозно ли го мислиш, Джули?

— Никога през живота си не съм била по-сериозна.

Той я изгледа продължително, после взе чадъра си и излезе, затваряйки вратата след себе си.

Двадесет и трета глава

1997 г.

Вчерашният ден вече му се струваше като нещо случило се много отдавна. Но по някакъв странен начин Роб чувстваше, че ще го помни и ще го преживява до края си.

Първо дойде шокът от статията на Руфъс Макс. Разбира се, че младият приятел на Джули — горката малка Джули! — не беше в състояние да я предотврати! И се бе опитал да й го обясни, когато рано призори му се бе обадила, обляна в сълзи.

Още съвсем рано той се появи в офиса, за почуда на служителите, които миеха пода във фоайето. Не можеше да си обясни защо бе пристигнал в този ранен час. Струваше му се, че така е редно.

Но след като поседя известно време, реши, че вероятно е направил грешка и не е готов за откровени разговори. Съдружниците щяха да седнат около огромната маса в заседателната зала. Той щеше да им обяснява случилото се с всичкото достойнство, което можеше да събере, а те щяха да го изслушат почтително и да му кажат, че не трябва да прави от мухата слон.

Затова просто написа едно писмо и го постави върху бюрото на Фоулър. След това взе снимката на Елън с Джули и Пен като бебе, огледа красивия си кабинет и се върна при колата си.

Не знаеше как да прекара останалата част на деня. Единственото, за което си даваше сметка, бе, че не е в състояние да разговаря с никого. Затова си купи сандвич за обяд, взе една книга и потегли към провинцията, за да се нахрани и да почете край езерото. Вечерта бе отишъл на кино — не беше голям почитател на това изкуство, но някак си тъмнината и анонимността подхождаха на настроението му. Така бе завършил вчерашният ден.

Когато се събуди на другата сутрин, първата му мисъл беше, че няма да ходи никъде. След това си помисли, че за първи път през живота си няма никакви задължения. Лежеше и гледаше тавана, върху който слънцето вече чертаеше бледи светли линии. След малко целият таван ще стане бял, мислеше си той, ледено бял като тишината в къщата.

Не помнейки кога е решил да стане, Роб откри, че вече се облича. По силата на навика предишната вечер бе приготвил дрехите си: тъмен костюм, наскоро изгладен; бяла риза и подходяща вратовръзка; черни обувки, лъснати до блясък; ключовете; портфейла и дребни монети в джобовете.

Заслиза по хлъзгавите стълби, като се държеше за парапета, защото усети замайване. След като бе казал на чистачката да не идва повече, кухнята вече изглеждаше занемарена.

— Честно казано, не мога да си позволя да те задържа. — Беше й обяснил и след като тя го изгледа с недоверие, повтори: — Наистина не мога. Съжалявам, защото се справяше добре и аз не съм искал да се разделяме, но това е истината.

Направи си чаша нескафе и седна на масата. Вестникът сигурно вече лежеше пред вратата, но в този момент нямаше желание да го чете — нещо ново за човек, чийто ден започваше със задължителния преглед на новините. Затова си сипа малко мляко в чашата и се загледа в отсрещните дървета, после в градината с теменужките и котешката паничка в ъгъла на стаята, която си стоеше там, макар че котката отдавна я нямаше. Кой знае защо, при вида на паничката очите му се напълниха със сълзи.

След известно време стана и започна да се разхожда безцелно из огромната къща. В спомените си отново я видя пълна с топлината на движението и множеството гласове. Сега тежките мебели стояха неизползваеми, сякаш бяха изложени на показ за продан.

— Без съмнение скоро ще бъдат продадени — каза той на глас.

Тишината се завърна, по-нетърпима от всякога. Отново усети замайване. Въпреки че стаите бяха просторни, въздухът беше застоял и тежък.

Отвори вратата и излезе в хладната утрин. Оттук се виждаше цялата му земя. Ето я празната конюшня, в която някога пърхаха любимите коне на Джули. Гаражът с колите, които беше купувал. От дясната му страна беше английската градина, на която винаги се бе възхищавал, занемарена сега, защото нямаше градинар, който да се грижи за нея.

Несъмнено един ден някой щеше да използва всичко това. Вероятно теренът щеше да се застрои, а къщата, една от многото, щеше да бъде продадена на невероятна цена. Или пък ако банката предпочита да се отърве от нея, щеше да я даде на безценица. За него беше все едно. Трябваше да се изнесе до края на седмицата. Хората идваха и си отиваха, но реката оставаше вечна.

Следвайки пътеката сред боровата гора, той видя две врани, които припряно се спуснаха към един гол клон. За минута останаха неподвижни, сякаш и те като него се любуваха на гледката. После внезапно, надавайки хрипливите си крясъци, се вдигнаха във въздуха и се преместиха на друг клон, само на двадесетина крачки по-далеч. Каква ли беше ползата от това?

Елън би могла да напише детска история. Щеше да я изрисува в черно и сиво и съвсем малко тъмнозелено. Щеше да накара враните да говорят. Представяше си я на работната й маса, съсредоточена и доволна от работата си.

Мили боже, помисли си той, почувствал познатата непреодолима умора. Прибра се вътре, внимателно закачи сакото си на облегалката на стола и легна на дивана в библиотеката.

Когато се събуди, стаята беше пълна със слънчева светлина. Погледна часовника си и видя, че минава шест. Това беше невъзможно. Поглеждайки отново, забеляза, че стрелките показват токийско време. Механизмът бе пригоден да отбелязва не само датата, но и часа във всички столици по света. Не му беше необходим, защото нямаше работа там, но въпреки това го беше купил.

Беше спал два часа, което беше обяснимо, като се имаше предвид предишната безсънна нощ. Стресна го обаче датата: рожденият ден на Пен. Скочи веднага. Ако побързаше, щеше да успее да му занесе торта за обяд.

За да стигне до магистралата, трябваше да прекоси целия град. Докато се движеше по главната улица, отново се видя да приближава обгърнатата в сянка готическа сграда на университета в онзи първи ден преди много години. А ето я и малката пекарна, където двамата с жената, която не беше вече негова съпруга, бяха купували най-хубавите понички на света и бяха поръчвали тортата за рождения ден на сина си.

Със сладкиша в едната ръка, той влезе в магазина за спортни стоки. И въпреки тягостното си настроение не успя да сподави една лека усмивка. Пен играеше бейзбол. Една бейзболна ръкавица щеше да бъде най-подходящият подарък. Последния път, когато ходи да го види, Роб бе наблюдавал играта — нещо много по-различно от това да си подават топка на поляната. Същият този ден Пен бе написал името си — вярно, с големи и по детински разкривени букви, но все пак го беше написал. В Уитли бяха направили чудеса с него.

Колко хубаво беше да знае, че синът му е щастлив. Личеше си по лицето му, изгубило безизразността, която късаше сърцето му. Във вътрешния си джоб носеше безформения портфейл от червена кожа, който Пен му бе направил. В своя ограничен свят той си имаше своите занимания. Имаше и приятели. Един ден дори би могъл да започне някаква лека работа. Но най-важното беше, че имаше осигурен дом.

Няколко минути преди обяд Роб спря на паркинга на Уитли. Имаше само още няколко коли, така че веднага забеляза малката група, приближаваща входа: Елън, Джули и Филип с подаръци за Пен. Очевидно не го бяха видели, защото в противен случай щяха да му дадат някакъв знак. И Филип нямаше да върви до жена си, обвил ръка около кръста й. Тя беше облечена в любимото му пролетно зелено, въпреки че беше есен и листата се бяха обагрили в златисто. Беше оставила косата си дълга и сега се спускаше на вълни и някак по момичешки върху раменете й.

„О, Елън, колко те обичах! И може би все още те обичам. Какво стана с нас? Дали причината беше в суровия ти баща, или в моята мания да печеля пари, или в нищо неозначаващите жени? Какво?“

„А Джули, моята Джули, изгуби чудесния си, забавен приятел заради мен.“

Остана неподвижен, докато те влязоха вътре. Не искаше да ги среща. Може би беше по-добре да изчака, докато си тръгнат, и тогава да отиде при Пен. Но, от друга страна, може би не…

Внезапно го обзе желание да се махне оттук. Повика минаващия наблизо работник, даде му два долара и го помоли:

— Бихте ли предали тези неща на един младеж на име Пен? Пен Макданиъл. Ето, ще ви напиша името. Кажете му, че баща му му изпраща цялата си любов.

— Ще му предам — кимна съчувствено мъжът.

Роб се качи в колата и потегли. Наистина би могъл да направи нещо съвършено безсмислено — да кара без посока, да завие, накъдето и да е и да продължи напред. Би могъл да изостави колата някъде, да промени името си и да изчезне. Беше гледал много филми и бе чел десетки книги за шпиони, които правят срещите си в автобуси, в ресторанти, в паркове или дори в театър, а после минават границите или се крият в анонимността на големия град.

Това бяха глупости. Той беше муха, попаднала в паяжината, от която никога нямаше да избяга. И въпреки че не виждаше смисъл, реши да отиде някъде и да помисли. Затова продължи напред.

Мислите му бяха несвързани и объркани. В един момент в съзнанието му изникваше ясно лицето на мъжа, когото беше защитавал от обвинение във финансови злоупотреби — изпито лице с уплашени, интелигентни очи. В следващия — пред него заставаше Еди, лекомисленият му приятел, който все пак му беше останал верен докрай. Но Еди щеше да се оправи. Дори след банкрута щеше да събере малко пари и да започне отново. С него всичко ще бъде наред. Което не би могло да се каже за горкия Глоувър.

Помисли си за Джули. Тя притежаваше всички божествени дарове и дори ако онзи приятел Андрю беше загубен за нея, щяха да дойдат други, макар че в момента тя може би не беше в състояние да започне друга връзка.

После дойде Елън. С нейните книги, с Филип и с оставеното от майка й тя също щеше да се оправи. За момент си я представи в леглото с него. Затвори очи и едва не изскочи от пътя.

Но продължи напред. През есента следобедите бяха къси. Заобикалящата го пустота сякаш проникваше в него. След като измина двеста километра и в резервоара останаха по-малко от три литра бензин, спря в някакъв непознат град и нае стая в хотел. Беше място, подходящо за търговски пътници — нито луксозно, нито неугледно. Уморени мъже мъкнеха тежки куфари във фоайето. Качи се горе и дълго стоя до прозореца, загледан в паркинга, където бяха наредени поовехтели коли. Запита се какви ли бяха хората, които ги караха; какъв беше животът им? Несъмнено някои копнееха да се приберат у дома, докато други искаха никога повече да не се завръщат.

Каква сила стоеше зад всичко това? Къде в пътя на всеки човек беше онзи първи избор, който водеше до следващия избор — и така до неизбежния край? Не беше ли това за него дупката в подметката на износените обувки на застрахователния агент? Или денят, в който бе скъсал с Лили? Навярно животът му щеше да бъде доста по-различен, ако не го бе направил.

В джоба си носеше малко адресно тефтерче, в което след срещата с Айк Уилтън бе надраскал името на града, където живееше тя. За момент изпита импулсивно желание да й се обади и да й каже нещо като: „Не съжалявам, задето се ожених за своята прекрасна Елън, но съжалявам за болката, която ти причиних. Надявам се, че въпреки това си щастлива.“ Импулсът изчезна. Би било мелодраматично, а и сигурно щеше да я постави в неудобно, ако не и в абсурдно положение.

Фаталният избор може би беше обгърнат с пренебрежението към молбите и предупрежденията на Елън? Да, сигурно. Тя не би се влюбила толкова дълбоко в друг мъж, ако той се вслушваше в думите й. И тогава нямаше да се стигне дотук. От момента, в който бяха започнали тревогите му, той ги бе оприличил на айсберг, който се движи бавно, но неумолимо приближава. И ето че вече се бе стоварил върху му — огромен и безсмислено жесток.

Седна на ръба на леглото, написа едно писмо, после излезе в коридора и го пусна в кутията до асансьора.

Озовал се отново в сумрачната стая, внезапно си спомни нощта на катастрофата — нещо, което решително бе изхвърлил от съзнанието си още преди много време. Съвсем ясно чу крякането на дървесните жаби и видя обгръщащата го мъгла. Спомни си също, че тогава изобщо не се бе страхувал от смъртта.

С тази мисъл той извади пистолета, пъхна цевта в устата си и натисна спусъка.

Двадесет и четвърта глава

1997 — 1998 г.

Елън се събуди рано, или по-скоро стана рано, защото от два часа не спеше. Кухнята беше със северно изложение и вътре беше мрачно, но мракът подхождаше на обстоятелствата. След като си направи кафе и си отряза парче кейк, тя седна и се зачуди как е възможно след станалото животът да продължава постарому. Ето, човекът отсреща, както обикновено, бе излязъл да разходи кучето си. Свитите на руло вестници с тупване се приземиха пред входната врата.

Ала вестникът беше последното нещо, което искаше да види. Без съмнение след време, след няколко дни… а може би щеше да бъде готова да го прочете дори по-късно днес? Необходимостта да узнае истината щеше да я накара да го погледне, но не точно сега. Достатъчно й беше да знае, че Роб е мъртъв.

Сълзите й се стичаха и капеха в чашата. През съзнанието й като на филмова лента минаваха видения: Роб в студентската си квартира; в деня на дипломирането си; в деня на сватбата им; прегърнал новородената Джули, облечена в розово палтенце и шапчица. Спомени от отдавна изминалото време, от самото начало.

Защо го беше направил? Заради статията на Руфъс Макс? Честно казано, тя беше доста унизителна, както и унизителен сам по себе си беше банкрутът. Още повече за Роб. Но струваше ли това живота му?

Елън изтри очи. Може би беше нередно да плаче толкова. В края на краищата тя беше омъжена, при това за най-милия мъж на света. Не че беше светец, но пък и кой ли би искал да живее със светец? Дори когато беше отегчен, Филип проявяваше търпение. В такъв случай той вероятно би разбрал скръбта й.

Отново триеше очите си, когато на алеята спря кола. Разпознавайки Еди Морз, тя изтича да му отвори, преди да позвъни и да разбуди цялата къща. Когато я прегърна, забеляза, че и неговите очи бяха влажни.

— Боже мой! — започна той. — Научих от късните новини. Все още не се е разчуло. Вярно ли е? Роб?

Елън сложи пръст върху устните си.

— Филип и Джули все още спят.

— Как е Джули?

— Много зле. Филип й съобщи, защото аз не знаех как. После отидохме до апартамента й да вземем някои вещи и дрехи. Ще остане при нас, докато пожелае.

— Горкото дете. Тя гледаше на баща си, като че ли е крал или нещо подобно.

В кухнята наля втора чаша кафе на Еди, после трета.

— Изпитвам необходимост да се наливам — каза той. — Виж, знам, че е рано за посещение, но дойдох да разбера дали не е оставил някаква бележка за теб или Джули. — Тъй като Елън поклати отрицателно глава, той поясни: — Първо отидох в къщата. Той ми беше дал ключ, след като ти…

— Можеш спокойно да го кажеш, Еди. След като аз си отидох.

— Както и да е, никога не съм го използвал, но реших, че може да е оставил писмо. Претърсих всичко, но нищо не открих. После дойдоха репортерите, три пълни коли. Хищници. Знаеш ли кое ме убива? Цялата нощ валя проливен дъжд, а те обикаляха и тъпчеха тревата. Помниш ли как се суетеше Роб около моравата?

Да, тя си спомняше. Роб се суетеше за всичко в онази къща. Но беше изненадана, че Еди е достатъчно чувствителен, че изобщо знае подобно нещо.

— Другата причина да дойда, е, че журналистите скоро ще стигнат до вас.

— Защо? Аз вече не съм мисис Макданиъл.

— Няма значение. Всъщност те търсят Джули. Ще открият къде живее и някоя приятелка ще им каже, че е при вас. Господи, не мога да повярвам! — Еди сложи ръка на челото си, после я прокара през косата си.

Все още седяха до масата, когато Филип влезе. Сещайки се, че никога не е виждала двамата мъже заедно, тя ги представи един на друг, питайки се колко ли различни бяха мислите им за Роб. Сигурно напълно противоположни. Но, от друга страна, пред лицето на тази доброволна смърт, те не можеха да бъдат чак толкова различни.

Филип наруши мълчанието.

— Като всички нас той също се луташе, но в един момент изгуби посоката си.

Еди изстена.

— Това копеле Девлин с неговата благотворителност. Той можеше да помогне. Но и неговият живот не е свършил. Все ще се намери някой по-умен от него. И той ще си го получи. — Звънецът иззвъня и той подскочи: — Репортерите! Същата зелена кола!

— Аз ще отворя — каза Филип.

Горката Джули, мислеше си Елън. Когато човек умира от рак или при автомобилна катастрофа, както родителите на Роб, все някак си го приемаш. Но не и такава смърт. Навярно днес или утре ще пристигне писмото. Най-вероятно на адреса на Джули. Възможно ли е наистина да се е разболял от рак? Възможно ли е да…

— Стотици въпроси — докладва Филип, като се върна. — Търсеха Джули. Помолих ги да я оставят на мира. Тя не знае нищо повече от тях. Ето вестника.

— О, не мисля, че трябва да… — започна Елън, но Филип я прекъсна:

— Няма смисъл да се крием.

Разгънаха вестника върху масата и всички се зачетоха в първата страница. Статията не беше сред водещите заглавия, но все пак беше на видно място.

„Известен адвокат се самоубива в хотелска стая… мотивите са неизвестни… най-вероятно финансови проблеми…“ Елън плъзна поглед по-надолу: „граждански дела… председател на комисия… болницата «Себастиян»… Червеният кръст…“ Ударите на сърцето й отекваха в ушите й. Забеляза зачервените очи на Джули.

— Не е необходимо да четеш всичко, мила. Първо трябва да закусиш.

— Мамо, не мога да ям.

— Не си хапвала нищо от вчера следобед.

— Как мога да мисля за такива неща като храна? Моля те, остави ме.

— До този момент не съм прочел нищо чак толкова лошо. — По своя понякога непохватен начин Еди се опитваше да заглади положението, но усилията му не дадоха резултат.

— Баща ми е мъртъв — извика Джули. — И точно медиите са виновни за това. Андрю, Андрю е виновен. И защо? Заради великия си шеф, незаменимия, всезнаещ Руфъс Макс. Татко не е извършил никакво престъпление. През живота си не е наранил никого. А тези търсачи на сензации, които сипят какви ли не измислици, за да подхранват пресата, са го докарали до пълно отчаяние!

— Не знам. Все още не знаем — измърмори Елън и я прегърна. — Трябва да е било някакъв луд, моментен импулс, финансовите проблеми могат да доведат човек до ръба. Случва се.

— Нямах представа, че е толкова сериозно, мамо. Никой не ми беше казал, докато не срещнах случайно Еди миналия ден.

— Миличка, татко никога не би те притеснил. Ти си имаш собствен живот.

— Ако знаех, нямаше да искам да ми купува разни неща: коне, пътувания и какво там още.

— Джули, истината е, че ти никога нищо не си искала. На него му доставяше огромно удоволствие да ти ги подарява. — „Всеки момент може да припадне“, помисли си Елън, усетила как трепери в прегръдките й. — Чуй ме. Наистина трябва да хапнеш нещо, дори да е само сух хляб. Настоявам.

— Още една кола — съобщи Еди. — Жълта. Прилича на консервена кутия с колела.

Джули се извърна рязко.

— Това е Андрю. Как се осмелява да идва тук! Прибирам се в стаята си. Кажете му, че не искам да го виждам. Кажете му, че никога повече не искам да го видя. Дори забравих, че съм го познавала. Той трябва да разбере, че държа на думите си. Кажете му.

Елън и Филип тръгнаха към вратата. Тримата постояха няколко секунди мълчаливо, сякаш постигнали съгласие, за което думите бяха излишни.

После Елън каза:

— Влез.

Андрю направи няколко крачки навътре в коридора. Давайки си сметка, че трябва да изглежда омерзена от постъпката му, Елън огледа лицето и отпуснатата му стоика и изпита съжаление.

— Дойдох да… Може ли да видя Джули? — попита той.

— Идеята не ми се струва много добра — меко отклони Филип.

— Да, знам. Мислех, че поне за минута бих могъл да й обясня как се чувствам.

— Добре, но не сега — повтори Филип.

Младежът местеше поглед от единия към другия. Над разтворената яка адамовата му ябълка подскачаше нервно, в него имаше нещо затрогващо. Толкова е млад, помисли си Елън в момента, в който заговори отново:

— Тя не иска да ме види, нали? Можете да ми кажете. Така поне ще съм наясно докъде сме стигнали.

— А не смяташ ли — обади се Филип все още спокойно, — че е прекалено рано да знаеш докъде сте стигнали?

— Не. Джули винаги говори каквото мисли. Наистина ли е казала, че не иска да ме види?

— За съжаление, да.

— Вече не мога да мисля трезво — намеси се и Елън. — Не зная кое е правилно и кое не. Ти много ми харесваше, Андрю. И още ми харесваш. Но тази история със статията… Тя смята, че си могъл да го предотвратиш. Чувала съм, че когато хората имат връзки, могат да държат слуховете далеч от вестниците.

— Да, но слуховете са нещо различно — каза Андрю, без да я погледне. После възкликна: — О, искам да знаете, че много уважавах мистър Макданиъл. Той беше необикновен човек, много добър и не заслужаваше такъв край. Чувствам се толкова зле, че не мога да ви опиша.

Адамовата му ябълка продължаваше да подскача. Но Елън изпитваше малко от гнева на Джули. Сигурно е могъл да убеди Руфъс Макс да се откаже от публикацията.

— Имам работа. Благодаря, че дойде — каза тя и се обърна точно когато Андрю попита за погребението.

Отговори му Филип:

— Решението е на Джули, всичко зависи от нея. Няма да разгласяваме. Колкото по-скромно, толкова по-добре.

— Не ми беше приятно да го отпратя — каза той, след като посетителят си тръгна. — Той наистина е съкрушен.

— Разбира се, защото е изгубил Джули.

— Но има и нещо друго. Можеш да бъдеш сигурна, че ще се изпише още доста.

— И какво? Ще изкарат Роб разточителен прахосник, който се е забъркал прекалено дълбоко. Картината не е приятна, но не е нещо ново за нас. Поне за мен.

— Имам ужасното чувство, че се крепя на ръба на пропаст. — Филип леко потръпна, сякаш да се отърси от видението. — Трябва да обсъдим с Джули формалностите. Роб имаше ли някакви роднини?

— Никакви. Всичко е в ръцете на Джули. Каквото тя пожелае.

— Да, а аз ще бъда насреща. Може би и Еди ще помогне.

— Ще помогне. В това отношение може да се разчита на него. Той винаги е готов да помага, ако е необходимо — отвърна Елън с известна горчивина. — Формалности! Не можеш дори да умреш, без да се сблъскаш с някакви формалности.

Джули вървеше по дългата пътека редом с първия братовчед на Уилсън Грант — възрастен джентълмен, който предложи да я придружи. След тях Елън и Филип заеха местата си на втория ред, оставяйки празно мястото на вдовицата.

Църквата беше претъпкана, отвън се тълпяха хора, които не успяваха да влязат. Виждаха се и познати лица: Андрю някъде назад; мисис Върнън, обляна в сълзи; двамата Фоулър; Джим Джаспър; мистър и мисис Харти; приятели от детинство и стари съседи; обикновени познати и — без съмнение — много любопитни зрители. Органистът свиреше внушителен и затрогващ реквием. Елън напразно се опитваше да се сети за името на композитора. Светлината беше приглушена и някак бледолилава. „Странно как в църквите всичко изглежда бледолилаво“, помисли си тя. На фона на тиха мелодия свещеникът говореше за мистерията на човешката душа и колко е покъртително, когато един добър човек, обичан от толкова хора, предпочете да умре преждевременно. Роб не е знаел колко го ценят. Беше загубил вяра в себе си. Щеше да липсва на всички. Щяха да го помнят само с добро. Вече беше влязъл във вечния живот.

Джули ридаеше тихо. „В църквата всичко е нежно, разсъждаваше Елън, дори червените карамфили, покриващи ковчега. Дано само всичко свърши бързо.“

И наистина свърши. Отвън, преди да се качат в колите си, хората отиваха при Джули, а други — смутени, защото познаваха Елън от времето, когато беше мисис Макданиълс, и не знаеха как ще бъдат приети съболезнованията им — все пак се приближаваха към нея.

— Каква загуба за всички нас — измърмори младият Фоулър и стисна ръката й.

— Питам се дали не бих могла да направя нещо за Джули — каза мисис Харти, — тя е толкова мила. Сигурно й е много тежко.

— Да, да. Благодаря. Много благодаря. Много сте любезни. Благодаря.

Поеха под ярките слънчеви лъчи към гробищата, където сред почтително мълчание бяха казани още няколко хвалебствени думи. Зад всичко това, мислеше си Елън, се крие един и същи въпрос: Защо? Защо Роб Макданиъл? После приглушени стъпки, шум от пръстта върху капака, най-сетне започват да се разотиват. В колите на път за дома всички щяха да правят догадки. Трябва да е имало нещо… болест? Или любовна връзка? Е, това вече изобщо не засягаше Роб Макданиъл.

На втория месец след погребението започна втората фаза. Съболезнователните писма бяха прочетени и всяко от тях получи отговор. Траурните венци увехнаха и бяха изхвърлени. Телефонните позвънявания престанаха.

Джули бе обявила решението си да не се връща във вестника. Би могла да срещне там Андрю или Макс, самата мисъл, за което й бе непоносима. Вместо това записа още един курс по журналистика, за да завърши по-рано.

— Последното съвсем не е лоша идея — отбеляза Елън, докато обсъждаха въпроса с Филип. — Но все още се притеснявам за състоянието й.

— Ти прочете ли цялото писмо, което й изпрати Андрю.

— Да. В него обясняваше всичко отново, извиняваше й се и я уверяваше в чувствата си. Много трогателно. Съжалявам, че тя го скъса. Кой знае, може пък по-късно да размисли.

— Съмнявам се. В съзнанието й онази статия е прекалено тясно свързана със смъртта на Роб.

— А в твоето не е, така ли?

— Не. Твърде опростено ми се струва. А ти все още ли го вярваш? Ти го познаваше по-добре от всеки друг.

Разсаждаха лалета и Филип беше застанал на колене. Сега вдигна поглед.

— Вчера се обадих във вестника — каза той. — Мислех, че трябва да кажа няколко думи на Андрю.

— И какво, за бога, искаше да му кажеш толкова?

— Позвъних като приятел. И да опипам почвата. Не знам. Направих го импулсивно.

— Но току-що каза, че…

— Надявах се, че ще успея да открия какво знае, дали има още нещо за Роб.

— Щеше ми се да не го беше правил. Трябва да оставим всичко това зад гърба си, както се казва. Аз направих каквото можах, а то никак не е много, трябва да призная. Но за Джули е съвсем различно.

— Няма за какво да се притесняваш. Не научих нищо. Андрю е напуснал вестника и е заминал някъде на север. Ню Йорк, Чикаго, Бостън — един бог знае къде. Макс каза, че било много жалко. Момчето е талантливо. От него щяло да излезе страхотен журналист международник. Знаел много неща. Жалко.

Елън взе последното лале от кутията и се изправи, простенвайки. Оплака се, че може би остарява:

— Защо иначе такава лека работа ще ми натежи толкова?

— Защото съзнанието ти е уморено. Мислиш, че си надживяла болката, но не си. За това е нужно време.

— Понякога си задавам разни въпроси за Еди. Мисля, че той му повлия зле.

— Не мисля. Роб беше прекалено силен характер, за да допусне някой да му повлияе толкова силно.

— Както и да е, поне едно хубаво нещо стана благодарение на него. Настаняването на Пен в Уитли. Всеки път, когато отида и видя Пен да работи в градината, да има свой собствен живот, си мисля за Девлин и, разбира се, за Еди.

— Можеш ли да повярваш за новия подарък на Девлин? Още един милион за плувен басейн.

— Е, получил е свежи средства и сега иска да си осигури нови приходи. Така ще стане по-влиятелен, освен ако не го уловят на място как бърка в меда.

Филип се разсмя.

— Такива цинични забележки не ти подхождат, но трябва да се съглася с теб. Продължавам да се чудя, че човек като него прави толкова добро, независимо от мотивите му. Ей, колко е часът? Не трябваше ли да изведем Джули на вечеря?

— Да, по-добре да побързаме. Бих предпочела да излиза с нов приятел, а не с нас. Бедното дете! Но тя не проявява интерес към никого. Мрази Андрю, но не поглежда към никой друг.

— Отново сложността на човешката природа — каза Филип и започна да чисти калта от ръцете си. — Колкото остарявам, толкова по-малко я разбирам. Ето! Надявам се идната пролет зайците да не ги изядат пак.

Лалетата отдавна бяха цъфнали и увехнали, розите красяха оформената в кръг леха, а Роб беше мъртъв от близо година, когато Еди Морз позвъни една вечер на вратата. Посещението беше неочаквано. Не го бяха виждали след погребението от деня, когато бе наминал да види Джули, докато тя все още живееше с тях. Не бяха очаквали да се срещнат пак.

В момента той се извиняваше.

— Да не би да прекъсвам вечерята ви?

Чудейки се какво ли иска, Елън го увери, че не е така.

— Точно си пием кафето отвън. Толкова е прохладно. Ще се присъединиш ли към нас?

— Да, ако наистина нямате нищо против. Всъщност трябваше да говоря с Джули, а не с теб — кимна той е глава към нея, — но после премислих и реших, че онова, което имам да й кажа, може да й дойде много. Тя беше луда по баща си.

Настаниха се в градината и зачакаха напрегнато.

— Чудесна малка къща имате — започна Еди, поемайки чашата. — Прекрасен квартал. Както казват хората, мястото е най-важно.

— Какво не искаше да кажеш на Джули? — попита Елън.

— Ето накратко за какво става въпрос. Естествено ние знаехме, че Роб е много притеснен, но аз също бях. И сега не съм кой знае колко по-добре. Но нима това е причина да се самоубия? Повярвайте, тази мисъл е последната, която минава през съзнанието ми.

— Вярвам ти — каза Елън и хвърли поглед към истинския Еди, с неговия златен часовник, златни копчета на ръкавите и моден блейзер. — Но какво не си искал да кажеш на Джули? — повтори малко нетърпеливо.

— Добре. Но никак не е забавно, честна дума. Реших обаче, че е по-добре да го знаете. Сигурно също като мен доста сте си блъскали главите. Преди три дни реших да намина към младия Фоулър. Работил съм с него, когато фирмата им представляваше Девлин. Сега не искат да имат вземане-даване с него — предполагам, за да не си цапат ръцете. Аз също го напуснах. Сега той работа със съвсем нов екип. Както и да е, помислих, че Фоулър може да ми даде някаква насока. Не зная как не съм се сетил по-рано. Първо не искаше да ми каже, но аз го убедих, че ако има нещо, семейството, имам предвид Джули, трябва да го знае. Той се съгласи. Пък и знае, че може да ми има доверие.

Еди запали цигара, дръпна от нея и се поколеба. Между дърветата се спускаше мрак. И предисловието, и обстановката бяха някак зловещи.

— Роб е оставил бележка на бюрото му. В нея не казвал много: само, че няма да се върне, че съжалява и ще обясни по-късно. Това „късно“ се оказало след два дни, когато се получило писмо, изпратено от хотела. Излиза, че той е имал сериозни проблеми, които не е споделил с никого. След като е започнало разследването в Данфорт Банк, са намерили папка с документи, подписани под клетва от Роб, когато е теглил заемите. Нали се сещате, в които се описва имотното състояние? Е, описаните от него имоти изобщо не са били негови. Всички до един са били обременени с дългове. Неговата собственост не е струвала много. Което се явява лъжесвидетелстване.

Лъжесвидетелстване! Криминално престъпление! Ушите на Елън бучаха. Цялата тишина пулсираше.

— Станало е последната година, малко преди края. Бил е напълно отчаян. Можете ли да повярвате, колкото и добре да познавах Роб — Елън, знаеш, че бяхме много добри приятели, — нямах представа колко инвестиции е правил. А те са десет пъти повече от моите, ако не и повече. Купувал е навсякъде из щата, та дори извън него. Купувал е почти без да разполага с пари. А сега идва най-лошото. Нищо чудно, че е полудял. Аз все още не съм ви казал всичко. Накрая е бил толкова отчаян, че е започнал да представя фалшиви сметки за платимите си работни часове.

— Едва ли е мислил, че няма да го усетят! — възкликна Филип.

— Разбира се, че е знаел. Просто това е трябвало да му осигури няколко месеца. Но си е признал веднага и е поискал извинение.

От тъмнината изплува фигура, толкова реална, че Елън почти усещате присъствието й: на млад мъж с лице като на Линкълн или на Робърт И. Лий; млад, обикновен идеалист. Сякаш също го бе видял, Филип улови треперещата й ръка.

— Да — каза Еди, — иска ми се да плача за приятеля си. Каква загуба! Фоулър каза и нещо интересно: че Роб е трябвало да ги помоли за помощ още в началото. Те щели да направят всичко, което зависело от тях. Много почтени и сърцати хора.

— Все се чудех — бавно започна Елън — защо, когато е решил да предприеме тази фатална стъпка, не е оставил писмо до Джули.

— Много просто — извика Еди. — Не е знаел какво да й каже.

— Да — съгласи се Филип. — Как би могъл да опише с думи чувствата си през онзи ден? Всички тези емоции, любовта, срама, съжалението и страха, и то наведнъж.

— Страх — каза Еди. — Най-малкото, което можеше да се случи, беше лишаване от адвокатски права. А това само по себе си щеше да го убие.

— Какво ще стане с Джули сега? — попита Елън. — За нея ще бъде още един удар. Нямам представа как да й го кажа.

В продължение на няколко минути никой не проговори. Елън се разкъсваше между тъгата и гнева. Как Роб бе могъл да причини това на дъщеря си и на себе си? Човек с неговата интелигентност! Но Филип би казал, че интелигентността невинаги е отговор. Хиляди пъти съдбата неусетно ни докосва по пътя ни, за да ни раздвижи или промени.

— Може би — каза Еди — все пак трябва да го направя. Да, мога да се справя, ако искате. Виждате ли, онзи неин приятел всъщност е защитил Роб, или поне се е опитал, Фоулър ми каза, че след смъртта на Роб Руфъс Макс — те двамата се познават, както разбирате — му разкрил, че знае за фалшифицираните документи. Нямам представа как е научил, но на тези момчета това им е работата. Приятелят на Джули обаче го помолил да не го публикува, особено след самоубийството на баща й. Сигурно му е било неудобно да й го каже. Но все някога ще излезе наяве. Е, искате ли да поговоря с Джули?

— Да, щом сам го предлагаш — побърза да приеме Филип. — След това ще имаме много разговори с нея. За нея ще бъде голям шок.

— Ще й съобщя — кимна Еди и додаде настойчиво: — Кажете ми, смятате ли, че аз имам вина? Дали не го въвлякох в бизнес, в който не му беше мястото? Господи, надявам се да не съм. Много го обичах.

— Никой не „въвлича“ никого в нищо — меко отвърна Елън. — Той сам направи избора си. Или пък едно от онези хиляди неусетни докосвания на съдбата, за които Филип спомена.

— Сигурно точно така ще го представя и на Джули. Мили боже, спомням си, че някога й купувах кукли. И как Роб я водеше да играе тенис. Беше добър играч. Винаги съм казвал, че беше като сянка на баща си. Дано само не приеме нещата прекалено тежко. И да не се настрои против него.

— В крайна сметка се оказа, че Андрю наистина не е бил в състояние да му помогне, нали? — каза Филип няколко дни по-късно. — Знаел е, че някои сериозни открития ще излязат наяве, но не се е осмелил да ги разкрие. И понеже си е давал сметка какво ще ти коства това на теб, е бил притиснат от двете страни, не мислиш ли? Опитваш ли се да го разбереш?

Джули беше потресена. През цялата дълга вечер Елън не преставаше да мисли колко нечестно беше сега, след почти цяла година на бавно, мъчително възстановяване, да се стовари нов удар върху смелата й дъщеря.

Защото наистина беше смела. Дори този малък апартамент беше свидетел на усилията й. Вестниците, списанията и учебниците, подредени в спретнати купчини върху масата и на пода, разкриваха едната й страна; чистите бели завеси и лъснатата до блясък сребърна рамка на снимката на Роб показваше другата. И двете говореха за личност, изживяваща дълбока скръб, но все още несъкрушена. А това сигурно беше най-лошото за нея.

— Нищо от това не се връзва с татко — измърмори Джули. — Той беше последният човек на земята, който би направил… такива неща. Да фалшифицира документи. — Сълзите, пролети преди три часа и постепенно пресъхнали, отново напълниха очите й и тя ги изтри гневно.

— Беше човешка трагедия. Той не беше престъпник — каза Филип.

Джули се обърна към майка си.

— За теб трябва да е било още по-странно. Ти го познаваше най-добре. Беше му съпруга.

— Да, и наистина го обичах, Джули. По особен начин го обичах дори когато нещата помежду ни не вървяха, за което не знаеш. И сега обичам спомена за него… Виждам, че поглеждаш към Филип. Изненадана си, че го казвам пред него.

— Виждаш ли — добави Филип, — възможно е да обичаш двама души по различен начин и по различно време. Аз все още обичам първата си жена, или поне спомена за нея, колкото и да я обвинявам за упоритостта й да излезе в онази буря, в която загинаха с детето ни. Въпреки че сега обожавам майка ти.

Джули се усмихна леко.

— Ако се опитваш да ми кажеш, че трябва да продължавам да обичам татко, излишно е. Как бих могла да го забравя? — Люлеещият се стол леко скърцаше в тишината. — Май дължа извинение на Андрю.

Тъй като никой не продума, тя продължи:

— Бих могла да му напиша писмо. — После, опомняйки се, каза: — Но Еди твърди, че никой не знае къде е заминал.

— Доколкото познавам Еди, той ще се заеме с готовност с това. Бъди сигурна, че ще го открие — успокои я Елън.

Двадесет и пета глава

1998 г.

— Боже мой — каза Лили, — не мога да си спомня кога се видяхме за последен път, Андрю. Ти помниш ли?

— Дай да видим. Бях на петнадесет, когато мама се омъжи повторно и се преместихме в Англия. Татко почина, когато бях на девет, тогава напуснахме Марчфийлд.

Двамата пиеха кафе в малката кухня на семейство Блеър. Тя се наслаждаваше на разговора с този интересен, и очевидно много интелигентен младеж.

— Впоследствие също се преместих. Помня те като съвсем малко момче, Андрю. Всъщност майка ти е главната „виновница“ за нашето приятелство. Пише такива хубави и дълги писма на моята майка за времето, прекарано в Марчфийлд. Може би я измъчва носталгия, не мислиш ли? Май трябва да се засрамя, задето не съм й пращала нищо, освен картички за Коледа. Разбира се, не я познавам добре.

— Което е още една причина да ти благодаря, че се съгласи да оставя книгите си у вас.

— Не е проблем. Веднага щом научи за тази промяна в живота ти, за неуредиците с наема на апартамента и тревогата за книгите, я осени тази идея — засмя се Лили. — Хората казват: оставете всичко на Ема Уебстър, тя винаги намира решение! Обади се веднага по телефона и настоя да освободим тавана.

— Надявам се, че не майка ми я е помолила!

— Разбира се, че не, нали точно това ти казвам. Радваме се, че можем да помогнем. Не се притеснявай.

— За мен е голямо облекчение. Не исках да ги оставя в някой склад. Тук са на сигурно място. Те са най-скъпото ми притежание. Повечето от тях са на татко — беше голям колекционер, някои съм купувал сам.

Не можеше да си обясни защо долавя тъга в спокойните иначе маниери на младежа.

— Къде отиваш, Андрю? В Чикаго?

— Само временно. Отваря се възможност за работа.

— И просто напускаш Руфъс Макс? А аз мислех, че работата при него е перспективна.

Изминаха няколко секунди, преди той да й отговори. В дългия поглед, който зарея някъде през прозореца, наистина се четеше печал.

— Да, ако това е, което искаш да правиш в живота. Макс е истински детектив и аз високо ценя професионализма му. Но вече започна да ми дотяга от разследване на банкови измами, политически скандали и загадъчни самоубийства. Надявам се един ден да мога да пътувам зад граница и да се занимавам с международна журналистика. Просто да изчезна за малко.

— Самоубийства? — полюбопитства Лили. — Разследваш самоубийства.

— Не често, за щастие. Само най-значителните случаи. Като това на адвоката Роб Макданиъл например.

На всяка цена трябваше да промени темата, но някак си не можеше да се насили да го направи, затова каза:

— Да, той беше влиятелен човек, нали?

— Да, наистина. Но не го показваше. Винаги проявяваше интерес, когато разговаряш с него. Струваше ми се — естествено, не го познавах добре, — че всички тези проблеми са смекчили сърцето му: и разводът, и това бавноразвиващо се дете, и финансовият крах… — Гласът му заглъхна.

„Познавал си го много добре“, учудено си помисли Лили.

— Смъртта му беше огромна загуба. — Защо ли й казваше всичко това? — Той беше изключителен човек.

Този младеж я накара да се почувства неловко. Изпита облекчение, когато той остави чашата си и се приготви да си върви.

— Предстои ми дълъг път обратно, а самолетът излита рано сутринта, така че трябва да тръгвам.

Сбогуване, отново благодарности, специални поздрави за доктор Блеър и най-сетне прощално помахване с ръка, докато Андрю се качваше в малката си стара кола. Лили вече можеше да се върне в кухнята.

Докато миеше чашите, тя си мислеше колко е странно, че след толкова години Роб отново се бе върнал в живота й. Собственото й объркване също й се струваше странно. Пред очите й минаваше низ от видения, сякаш разглеждаше албум със снимки: Роб с нов костюм в гимназията; Роб в плевнята на съседите — валеше проливен дъжд и двамата бяха лежали там цял следобед; Роб с променливите му настроения; с покоряващата младежка пламенност. Как можа да свърши по този начин? Да се застреля със собствения си пистолет, както пишеше във вестниците? Лили не можеше да си обясни. Спомени, болка, жалост — всичко се смеси в едно.

Единственият звук, който се чуваше отвън, беше кудкудякането на скъпоценните кокошки на Уолтър. Трябваше да отиде и да им сипе прясна вода. Милият Уолтър! Изпод старата болка у нея се надигна тази любов, тази простичка радост! Как да се обясни това, освен да се каже просто, че се е намесила ръката на съдбата?

Тя излезе навън в зеления сънлив следобед.

Еди, както и предполагаха, се зае с ентусиазъм да изпълнява възложеното му поръчение. Само за няколко седмици, след като поразпита всички съседи на Андрю, той успя да намери човек, който пазеше един адрес в стария си бележник. Някога Андрю му го бил дал — ако, не дай боже, се случи най-лошото, да позвънят на този телефон; така близък човек тактично ще може да съобщи на майка му в Англия.

Още на следващия ден след като получи информацията, писмото на Джули лежеше на масичката до телефона. Беше дълго писмо, но не прекалено дълго, защото, веднъж започнала, тя искаше да стигне бързо до най-главното: беше наговорила ужасни, може би дори непростими неща и той ще бъде прав, ако не иска да й прости; била много нещастна заради баща си, но и заради него също; сега разбира, че той е постъпил не само справедливо, но тактично и дори мило; задава си въпроса дали през тази дълга година не си е намерил някоя друга — и се моли да не е, тъй като го обича; впрочем въпреки първоначалния изблик на гняв, не е преставала да го обича.

На плика, вече запечатан и с марка, липсваше само адресът. Така че с душа в зъбите, както се казва, тя вдигна слушалката и набра номера.

Отговори някакъв мъж. Да, той е Уолтър Блеър. Да, наистина знае нещо за Андрю Харисън. А тя коя е? Негова приятелка? Много близка приятелка? Но в такъв случай Андрю не би ли й оставил адреса си? А, много важен личен въпрос? Това може и да е истина, но Андрю изрично им е забранил да дават информация на когото и да било. Истината е, че му е дошло до гуша от вестникарски скандали. Не става въпрос за скандал? А как може да го докаже? Не, не иска да бъде груб, но молбите са напълно безполезни. Много съжалява, но нищо не може да се направи.

— Жалко — отбеляза Елън, щом Джули й предаде разговора. — Разбира се, наивно е да вярваме, че двамата с Андрю отново ще се съберете, но ако научиш къде е, поне би могла да разбереш истината и най-после да се успокоиш.

— Може би — обади се Филип — трябва да отидеш направо в дома на Блеър, да позвъниш на вратата и отново да опиташ късмета си. Като те види с очите си, може и да отстъпи.

Джули премисляше предложението.

— Звучи ми разумно. Но въпреки че не съм от срамежливите — усмихна се тя, — струва ми се някак неудобно да се появя така на вратата му.

— Но пък може да свърши работа — насърчи я Елън. — Няма да ти коства нищо, освен еднодневно пътуване. Ако ли не, ще потърсим друг начин.

Мислите на Джули, докато държеше волана на малката кола на майка си — това неостаряващо бижу, — бяха много объркани. Струваше й се, че пътува назад в собственото си минало, когато мина покрай офиса на Роб; после покрай сградата на съда, където бе изнасял внушителните си пледоарии; ето го и познатия парк срещу улицата на Андрю и накрая — магистралата, която щеше да я отведе на юг.

Събирането на реколтата едва беше започнало. Близо до всяко провинциално градче страничните отбивки на пътя бяха отрупани с царевица, плодове и циния, което й напомняше за фермата, която баща й бе описвал толкова живописно, че бе започнала да си представя, че и тя е живяла там. Табелата, отбелязваща разстоянието до Марчфийлд, така я стресна, че тя намали скоростта. Дали защото това беше участъкът, където бе станала катастрофата? Ако не се беше случила, твърдеше баща й, той щеше да изживее живота си в този спокоен град, с дълга главна улица, паметник на загиналите във войната и едно-единствено училище.

Тогава със сигурност историята му нямаше да има такъв край. Но тогава и тя, Джули Макданиъл, нямаше да съществува. Което едва ли щеше да е голяма трагедия за света, но за нея — безспорна загуба.

Настроението й непрекъснато се менеше. За момент я обземаше надежда, че ще успее да убеди мистър Блеър да й даде адреса на Андрю; после изведнъж униваше при мисълта, че ще получи адреса само за да разбере, че той вече не се интересува от нея и обича друга.

Имаше нещо плашещо в околния пейзаж. Баща й й беше казвал, че когато стотици километри напред земята е толкова равна, виждаш хоризонта като полукръг и с очите си можеш да се убедиш в правотата на твърдението, че земята е кълбо, което се върти около слънцето. Тази сутрин обаче идеята не я блазнеше. Бездруго се чувстваше несигурна, така че нямаше нужда и от усещането, че се движи по повърхността на едно кълбо под необятно небе. Трябваше да стъпи на нещо по-солидно.

След още няколко километра, минути след обяд, Кентърбъри извести съществуването си с табелите на главната улица: Пазар Кентърбъри; Обущарница Кентърбъри; Поща Кентърбъри. Там Джули спря и попита за адреса на Уолтър Блеър.

Мястото беше съвсем наблизо. Почти сигурна в безполезността на начинанието си, тя би пожелала да е по-надалеч. Но ето че стоеше пред голяма къща, която не можеше да се определи нито като бедна, нито като богата, но добре поддържана, закътана между сенките на дърветата в просторния двор. Над входната врата имаше надпис: Уолтър Блеър, доктор по медицина. Джули храбро изкачи няколкото стъпала и позвъни на звънеца.

Вратата се отвори веднага. Мислите й се раздвоиха между собственото й объркване и забавното впечатление, че този мъж със светла коса и традиционно любезна усмивка не би могъл да бъде нищо друго, освен провинциален лекар.

— Входът за кабинета е от другата страна на къщата — каза той любезно.

— Извинете, не погледнах…

— А приемните ми часове започват в два.

— Извинете, но виждате ли, аз не… Не идвам като пациентка. Въпросът е личен. Може би си спомняте, разговаряхме с вас по телефона за Андрю Харисън? Помислих си, че ако поговорим лично…

Докторът беше учуден.

— Изминали сте толкова път само да ме помолите отново? Толкова много ли означава това за вас?

— Да, аз… — В гърлото й заседна буца. „Преглътни я, за бога“, смъмри се тя. — Ние двамата много се обичахме, но после нещо се случи и…

Той я наблюдаваше. После каза с лека усмивка:

— Добре, влезте.

Джули не видя в стаята нищо друго, освен столове и огромен прозорец. Поканиха я да седне и тя се настани върху твърд стол с висока облегалка, поставен до стената.

— Не разбрах името ви, мис…

— Джули Макданиъл.

— И със сигурност не сте наета от някой вестник? Защото по някаква причина, която не пожела да сподели, Андрю бяга от журналистите.

— Студентка съм и не работя за никого. Повярвайте ми.

— Изглеждате искрена.

— И наистина съм.

— Дали пък да не поема този риск младият Андрю да се върне и да ме застреля? — Направи кратка пауза. — Добре де, така да бъде. Ще трябва да се кача до горе. Намира се някъде в Илинойс.

Мъжът спря до стълбището и извика:

— Лили, би ли слязла за минута? Тук има една млада дама, Джули Макданиъл, която иска адреса на Андрю.

Чуха се бързи стъпки и в стаята влезе дребничка жена, много приятна в памучната си рокля на цветя, с лист хартия в ръка.

— Това е Джули… Макданиъл ли беше?

— Макданиъл. Много благодаря — каза Джули. — Не мога да ви опиша колко съм ви признателна.

Жената я наблюдаваше.

— Макданиъл? — повтори тя, сякаш името я беше поразило.

О, да, разбира се, спомня си името, въпреки че не е някаква рядкост. Но самоубийство в хотел е друго нещо. Дръж главата си изправена, беше я посъветвал Филип. Дори ако това е грях — а кой би могъл да отсъди? — Това не е твой грях.

— Звучи ми познато.

— Лили, има много Макданиъл. — Съпругът изглеждаше малко припрян. Вероятно нямаше търпение да получи обяда си.

Но жената се взираше в Джули с открито, напрегнато любопитство, което граничеше с обида. А Джули, изминала половината път до вратата, вече бе получила каквото й трябваше и не се интересуваше толкова дали ще й проличи раздразнението. В края на краищата не за първи път правеха подобна връзка с името й.

— Да, аз съм дъщерята на Роб Макданиъл, който се самоуби преди година — каза тя дръзко.

Семейство Блеър се стъписа. В стаята настъпи пълна тишина, докато жената не се обади:

— Ужасна трагедия.

И отново мълчание. Беше време да си върви, но дребната фигура препречваше пътя й към вратата.

— Не поради тази причина разпознах името ви — каза тя. — Там, където израснах, живееха едни Макданиъл.

— Да, баща ми е от този край на щата.

— Другата причина е, че съм виждала книжките на Елън Макданиъл. Виждате ли, работя в градската библиотека, в детския отдел.

— Елън Макданиъл е моя майка.

Намесвайки се в разговора, докторът отбеляза, че това е интересно съвпадение, но мис Макданиъл я очаква дълъг път и…

Съпругата му бързо го прекъсна:

— Последната й книжка беше очарователна. Освен това ми се струва чудесно, че дарява всички приходи на домовете за деца с вродени увреждания.

Оценката за Елън беше ласкава и Джули съжали за първоначалната си реакция. Долавяйки, че ще бъде некрасиво да си тръгне така внезапно, отбеляза, че майка й е направила този жест в желанието си да види тези деца да водят нормален живот, като нейния собствен брат, който е умствено недоразвит.

— Моят брат имам предвид. — И съвсем спонтанно, сякаш мисълта бе изскочила неочаквано от паметта й, додаде: — За татко това също означаваше много, защото и той е имал такъв брат.

— Баща ви? Не знаех… Всъщност майка ми познава семейството по-отблизо… Както ви казах, живеехме във фермерско градче… Хората там знаят всичко един за друг… Когато вестниците писаха за ужасната трагедия, тя си припомни… Сигурна ли сте в това за брат му?

Любопитството й бе стигнало твърде далеч. Въпреки това Джули отговори учтиво:

— Съвсем сигурна. — И тръгна към вратата.

В същото време мисис Блеър спря до стълбището.

— Майко! Слез да се запознаеш с Джули Макданиъл. Тя е от семейство Макданиъл, с които навремето се познаваше. Мама ни е на гости за кратко — добави тя ненужно.

Така че Джули беше принудена отново да се върне. Тези хора очевидно прекалено се вълнуваха от сензационни трагедии. Ако можеха, сигурно щяха да я изцедят. Но тя нямаше да им позволи.

Мисис Уебстър, майката, също я изучаваше внимателно.

— Мамо, спомняш ли си семейство Макданиъл да са имали бавноразвиващо се дете?

— Не, кой твърди подобно нещо?

Да отреагираш на случайно подхвърлена забележка по такъв начин! Абсурд!

— Мис Макданиъл бърза — обади се отново докторът.

Но възрастната жена вдигна настоятелно ръка:

— Само минутка. Тъй като бяхме съседи в продължение на години, признавам, че съм любопитна. Единственото друго дете на семейството, за което знам, беше родено десет години преди баща ви, мис Макданиъл, и на него му нямаше нищо. Точно обратно, беше изключително умно момче. Научи се да чете още на четири.

Сега Джули беше заинтригувана.

— Не разбирам — каза тя. — Винаги са ми казвали, че е роден така.

— Аз пък разбирам — изсумтя мисис Уебстър.

„Ние взаимно не си допадаме“, реши Джули.

— Историята е друга. Момчето получи сериозни травми в главата, когато беше на пет. Случи се точно на Бъдни вечер. Бащата, който обичаше да си пийва, падна по стълбите, докато го носеше. Той се отърва само с няколко натъртвания, но детето имаше големи вътрешни кръвоизливи и така и не се възстанови. Затова се преместиха в Марчфийлд, сред непознати, и казваха, че уврежданията му са вродени. Бащата стана въздържател. Това е истинската история. Зная какво говоря — завърши жената, сякаш някой се опитваше да й възрази.

— Боже мой! — прошепна Джули. — А как е умрял? Какво се е случило?

— За свой късмет почина от пневмония една година по-късно. А сега, ако не ти трябвам повече, Лили, да се залавям за работа. Трябва да се върна горе.

„Какво у мен я дразни?“ — чудеше се Джули. Тя дори не бе направила опит да прикрие раздразнението си.

Докторът и съпругата му навярно също се почувстваха неудобно, тъй като излязоха да я изпратят. Бяха доволни, че й дадоха адреса, и й пожелаха приятно пътуване.

Той се върна в кабинета, но мисис Блеър се бавеше. Надълго и нашироко й обясняваше прекия път през Кентърбъри. Спомена за книгите на Андрю — за изненада на Джули — и ако я беше оставила, сигурно щеше да разкаже подробно за деня, в който ги беше донесъл. Какъв приятен млад човек бил той…

Но Джули, която изгаряше от нетърпение да си тръгне, нямаше и бледа представа за мислите, които занимаваха Лили.

„Колко е хубавичка! Виждам ли нещо от Роб в нея? Не е много, сигурно прилича на майка си. Може би само устата? И определено притежава неговото излъчване, същата припряност да се забавлява, да се усъвършенства… Ако се бях омъжила за Роб, дали щях да имам дъщеря като нея? Или пък син като брат й? Или отново щях да съм бездетна? Не, определено не мисля, че щях да съм толкова щастлива, колкото съм сега…“

Джули погледна в огледалото. Мисис Блеър все още стоеше на пътя. Беше симпатична жена, приятно би било да я познава. Но бе прекалено любопитна. И много говореше. А майка й се бе държала направо враждебно. Все пак беше необикновено преживяване, фаталното падане на онова бедно дете по стълбите! Лъжата, която беше променила живота на баща й! Странно… Странно… Запита се колко ли още лъжи по света се повтарят и повтарят, докато станат истина.

Това разкритие бе дошло прекалено късно, за да има значение за когото и да било. За нея най-важното в момента беше листчето, пъхнато в джоба й. Ако движението по пътя не е много натоварено, може би щеше да успее да пусне писмото с вечерната поща.

„И, моля те, Господи, нали няма да ме е забравил?“

Три дни по-късно Джули стоеше на летището. Не беше идвала тук, откак се върна да живее в града, а оттогава се случиха толкова много неща, та й се струваше, че е било преди цял век.

Нетърпеливо тръгна към остъклената стена, загледана в металните птици, разперили огромните си орлови крила. Времето течеше бавно. Когато застана на пътеката за посрещачи с навит нагоре ръкав, й се струваше, че стрелките са престанали да се движат.

После се появиха пътниците. Първи вървеше западняк с голяма кремава шапка. Млада жена носеше тежко бебе и обемиста пътна чанта. Двама мъже в тъмни костюми, понесли кожени дипломатически куфарчета. Възрастна двойка вървеше бавно, натоварена с пакети, увити в кафява хартия. И накрая — той.

Не я беше видял. Надникна над главите на хората пред себе си, за да огледа тълпата от посрещачи. Изглеждаше притеснен. Тогава я забеляза и лицето му се озари от познатата светла, широка усмивка. Целият засия. Двамата се втурнаха един към друг. Той вдигна триумфално палец и се засмя.

Елън работеше на масата на верандата, Филип щеше да се прибере всеки момент, а тя още не беше оправила сметките. Щом чу колата да спира, стана и следвана от кучето, което най-сетне се размърда изпод стола й, излезе да го посрещне.

— Значи вече е пристигнал и всичко е наред? — запита Филип.

— О, Джули говори като съвсем друг човек. Ще наминат по-късно да се видим. Трябва да обсъдим плановете за сватбата. Нямам представа какво искат, но знам, че го искат веднага. Струва ми се, че дворът ни е достатъчно голям за едно хубаво тържество на открито. Но ще поръчаме и навес, в случай че вали.

— Имат ли някакви други планове?

— Единственото, което знам, е, че — направо няма да повярваш! — веднага щом Джули завърши, Руфъс Макс ще ги вземе и двамата на работа. Ще се занимават с международна журналистика. Искали да опознаят света.

Филип се усмихна.

— Света? Е, това ще ги забавлява известно време.

„Ние се забавляваме достатъчно и тук, нали?“, помисли си Елън.

И през всичкото време, докато вечеряха, докато слушаше и отговаряше на Филип, някъде в съзнанието й припламваха различни лампички.

Тя е доста симпатична, беше казала Джули… Би могла да й подхвърли нещо, но не го беше направила… Сигурно Роб е мислил за нея много по-често, отколкото признаваше дори пред себе си. И не беше ли ирония на съдбата, че от всички хора на света именно тя разкри истината за момчето? И че тази истина бе излязла наяве твърде късно за Роб? Каква логика имаше във всичко това? Освен да си кажеш, че в края, след всички грешки, тревоги и триумфи, ако все още си изпълнен с любов, значи имаш всичко.

— Изглеждаш ми замислена — отбеляза Филип.

— Просто слушам дъжда. Трябва да го изведем сега, преди дъждът да се усили — посочи тя кучето, застанало в очакване пред вратата.

Отвън двамата спряха сред моравата, Филип обви ръка около нея и тя се облегна на рамото му. Останаха така, притиснати един до друг в лятната нощ, под кроткия дъжд.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.